Ухвала
іменем України
 
6 лютого 2020 року
м. Київ
Справа № 734/1565/18
Провадження № 51-581 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Козелецького районного суду від 3 жовтня 2019 року
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання. ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.В іншій частині зазначений вирок суду залишено без змін.
Згідно зкопіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 31 липня 2017 року о 09 год. 45 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «3A3-TF698K», р.н.  НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ – Чернігів – Нові Яриловичі з м.  Чернігова у напрямку м. Києва, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, змінив напрямок свого руху, в результаті чого не впорався з керуванням, що призвело до заносу та виїзду на смугу зустрічного руху, де на 69 км + 100 м здійснив зіткнення з автомобілем «ГАЗ-33021», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «3A3-TF698K», р.н.   НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди; ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди; ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ГАЗ-33021», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості. 
У даній дорожній обстановці водій автомобіля «3A3-TF698K», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 порушив вимоги п. 2.3 (б) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, що є причиною та умовою виникнення дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_4 – адвокат ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не врахував позиції потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_12 щодо визначення винному виду та розміру покарання, не спростував доводи щодо намагання обвинуваченого частково виправдати себе, переклавши провину на загиблу ОСОБА_9 , що свідчить про відсутність щирого каяття у вчиненні злочину. Окрім того адвокат вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази відшкодування шкоди чи намагання відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_12 ; судами ця обставина не досліджувалась, а відповідні висновки, встановлені судами, не відповідають реальним обставинам справи.
Крім того, зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України не навів мотивів, чому при ухваленні рішення врахував позицію потерпілих, які отримали в ДТП середньої тяжкості тілесні ушкодження, але при цьому проігнорував позиції потерпілих, у яких загинула близька людина. Стверджує, що в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, де йде мова про позицію учасників судового провадження, взагалі відсутня згадка про потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та їх представників.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та кваліфікація його дій у касаційній скарзі представником потерпілої не оспорюються та не заперечуються. 
Адвокат ОСОБА_5 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. 
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 погодився з висновком суду першої інстанції, який при вирішенні питання про призначення  ОСОБА_6 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, у тому числі смерть двох людей, особу винного, який позитивно характеризується за місцями проживання і роботи, його молодий вік, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, визнання ним своєї провини й готовність нести відповідальність і розцінив це як щире каяття та добровільне відшкодування завданих потерпілим збитків – обставини, що пом`якшують покарання.
Однак, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання, суд першої інстанції при вирішенні цього питання повною мірою не врахував вимоги ст. 65 КК України. 
Так, колегія суддів, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема, вчинення злочину з необережності, виключно позитивну характеристику особи обвинуваченого, правильно наголосила на тому, що ОСОБА_6 уперше притягається до кримінальної відповідальності, вказала на відсутність обставин, які обтяжують покарання, його молодий вік, дієве й щире каяття ОСОБА_6 (відшкодування завданої злочином шкоди), який вибачився перед потерпілими, а також позицію більшості потерпілих щодо суворості призначеного покарання, та дійшла обґрунтованого висновку про можливість зміни вироку суду в частині призначеного основного покарання, пом`якшивши його в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України. Разом з тим, підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, як того просили потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.
На доводи представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції зазначив, що позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Касаційний суд також вважає безпідставними доводи адвоката ОСОБА_5 , які є аналогічними з доводами його апеляційної скарги, про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. 
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_6 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримався вимог ст. 419 КПК України. 
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги представника потерпілої ОСОБА_5 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                          ОСОБА_3