Постанова                                                                                                                                                                                                     
Іменем України                                                                     
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 727/5571/19
провадження № 61-17324св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,  	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Релігійна організація «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Хотинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області», Чернівецька обласна державна адміністрація,
третя особа - Чернівецько-Буковинська Єпархія Української Православної Церкви,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Чернівецької обласної державної адміністрації на постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Одинака О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Релігійної організації «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Хотинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області», Чернівецької обласної державної адміністрації, третя особа - Чернівецько-Буковинська Єпархія Української Православної Церкви, в якому просили визнати незаконним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки голови Чернівецької обласної державної адміністрації Павлюка М. В. від 12 квітня 2019 року № 354-р про реєстрацію в новій редакції статуту Релігійної організації «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Хотинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області» під керівництвом (настоятеля) Гараміти І. В., визнати незаконною державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, код ЄДРПОУ 22854168, та зобов`язати Чернівецьку обласну державну адміністрацію скасувати реєстрацію цих змін.
 
Позов обґрунтовано тим, що Релігійна організація «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області» згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДРЮОФОПГФ) зареєстрована як юридична особа 09 жовтня 1991 року, з цієї ж дати керівником та настоятелем цієї релігійної організації є ОСОБА_1 
 
03 грудня 2017 року на загальних зборах віруючих громадян прийнятий статут цієї релігійної організації, 06 грудня 2017 року - статут затверджений керуючим Чернівецько-Буковинською Єпархією Української Православної Церкви та 14 грудня 2017 року - зареєстрований розпорядженням голови Чернівецької обласної державної адміністрації № 1175-р.
 
Позивачам стало відомо про наявність розпорядження виконуючого обов`язки голови обласної державної адміністрації Павлюка М. В. від 12 березня 2019 року № 354-р про реєстрацію в новій редакції статуту Релігійної організації «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Хотинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області».
 
Проте Релігійна організація «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області» під керівництвом настоятеля ОСОБА_1 . жодних парафіяльних зборів не скликала, рішень з приводу зміни назви, прийняття нового статуту не приймала та з будь-якою заявою про реєстрацію статуту в новій редакції не зверталась. Незаконним внесенням змін до статуту позивач ОСОБА_1 позбавлений права керувати парафією, здійснювати богослужіння у храмі с. Стара Жадова та здійснювати інші права і обов`язки, передбачені пунктом 2.2 статуту. Позивач ОСОБА_2 , який є членом парафіяльних зборів Релігійної організації «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області», також позбавлений можливості зберігати живий зв`язок зі своєю парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах, навчатися релігії та перебувати у канонічному послухові до настоятеля ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що заява позивачів не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, виходив з правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі, та дійшов висновку, що вони повинні вирішуватися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені ОСОБА_5 , задоволено. Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
 
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що останній помилково відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту              1 частини першої статті 186 ЦПК України у зв`язку з тим, що вказаний спір належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини стосуються прав та інтересів учасників релігійної громади на користування приміщенням храму, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права позивача. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
Чернівецька обласна державна адміністрація у вересні 2019 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у вищевказаній справі, в якій скаржник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про майновий аспект виникнення спору, положеннями частини сьомої статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо того, що зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону, посиланням на частину другу статті 18 зазначеного Закону, згідно з якою забороняється вчиняти будь-які дії, наслідком яких може стати відчуження майна релігійної організації, зокрема його продаж, обмін, передача у заставу, встановлення іпотеки, безоплатна передача у власність та управління інших осіб, до завершення процедури зміни своєї підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним об`єднанням шляхом реєстрації нової редакції статуту (положення), ухваленого не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до її статуту (положення), або органами управління, визначеними статутом (положеннями) релігійної організації (релігійного центру (управління), монастиря, релігійного братства, місіонерського товариства (місії), духовного навчального закладу).
 
Заявник зазначає, що за змістом позовної заяви, що додатково підтверджується апеляційною скаргою апелянта, йдеться виключно про порушення особистих немайнових прав позивачів (право керувати парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах тощо), відповідачем у справі є Чернівецька обласна державна адміністрація, предметом спору є розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації, яка є органом, уповноваженим на виконання функцій державної виконавчої влади, отже, в цьому випадку наявний публічно-правовий спір, який виникає з приводу оскарження дій та рішень суб`єкта владних повноважень, а тому вказана справа має розглядатись у порядку адміністративного судочинства.
 
Також співвідповідач зазначає, що оскільки позивачі просять, у тому числі, визнати незаконною державну реєстрацію змін до відомостей у ЄДРЮОФОПГФ стосовно юридичної особи, код ЄДРПОУ 22854168, то згідно з узагальненнями судової практики, наприклад, пункту 7.1 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», цей судовий спір належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
Окрім цього, заявник посилається на постанови Верховного Суду від 16 травня                 2018 року у справі № 807/3565/14 та від 19 грудня 2018 року у справі № 806/3462/14, згідно з якими такі судові спори, в залежності від їх сутності (змісту і характеру правовідносин) та суб`єктного складу, на переконання співвідповідача, належить розглядати за правилами господарського (справа № 806/3462/14) або адміністративного (справа № 807/3565/14) судочинства.
 
Від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу Чернівецької обласної державної адміністрації.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 вересня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюЧернівецької обласної державної адміністрації на постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, витребувано матеріали справи зі Сторожинецького районного суду Чернівецької області та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення зазначеної ухвали, якою було встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачісправи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2020 року справу № 727/5571/19 повернуто на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
 
23 січня 2020 року зазначена справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
 
Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
 
Відповідно до пунктів 3, 4, 15 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
 
Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України.
 
У свою чергу частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Господарські організації - це юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку (частина друга статті                        55 Господарського кодексу України).
 
Співвідповідачем у справі є релігійна організація, а суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення такої організації врегульовано Законом України від 23 квітня 1991 року № 987-ХІІ «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон № 987-ХІІ).
 
За змістом статті 7 Закону № 987-ХІІ релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею                  14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим (стаття 8 Закону № 987-ХІІ).
 
За правилами, встановленими статтею 12 Закону № 987-ХІІ, відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону.
 
Частина перша статті 14 Закону № 987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
 
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 14 Закону № 987-ХІІ для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються: 1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади; 2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції. До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:                     1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів; 2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).
 
Засвідчена копія документа про право власності чи користування приміщенням або письмової згоди власника приміщення на надання адреси за місцезнаходженням релігійної громади, зазначеним у статуті (положенні) має бути також подана до статуту (положення) релігійної громади на підтвердження відомостей, викладених у ньому, та у разі зміни місцезнаходження релігійної громади (частини друга, п`ята статті 14 Закону № 987-ХІІ).
Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина двадцять перша статті 14, частина друга статті 15 Закону № 987-ХІІ).
Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації (в тому числі в новій редакції).
У частині другій статті 18 Закону № 987-ХІІ передбачено, що забороняється вчиняти будь-які дії, наслідком яких може стати відчуження майна релігійної організації, зокрема його продаж, обмін, передача у заставу, встановлення іпотеки, безоплатна передача у власність та управління інших осіб, до завершення процедури зміни своєї підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним об`єднанням шляхом реєстрації нової редакції статуту (положення), ухваленого не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до її статуту (положення), або органами управління, визначеними статутом (положеннями) релігійної організації (релігійного центру (управління), монастиря, релігійного братства, місіонерського товариства (місії), духовного навчального закладу).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своїй позовній заяві вказують, що Релігійна організація «Релігійна громада парафії на честь Святих Архангелів Михаїла і Гавриїла Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви села Стара Жадова Сторожинецького району Чернівецької області» не скликала жодних парафіяльних зборів, рішень з приводу зміни підлеглості, назви, настоятеля чи прийняття статуту у новій редакції не приймала, не подавала відповідні документи до Чернівецької обласної державної адміністрації для реєстрації цих змін та не уповноважувала когось це робити. Через порушення передбаченого статутом релігійної організації порядку здійснення таких змін, їх незаконне внесення до статуту та реєстрацію позивач ОСОБА_1 позбавлений права керувати парафією, здійснювати богослужіння у храмі с. Стара Жадова та реалізовувати інші права і обов`язки, передбачені статутом. У свою чергу в результаті зазначеного позивач ОСОБА_2 позбавлений можливості зберігати живий зв`язок зі своєю парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах, навчатися релігії та перебувати у канонічному послухові до настоятеля ОСОБА_1 .
Отже, правовідносини сторін у цій справі носять комплексний характер та включають в себе правовідносини з питань участі позивачів у створенні та діяльності релігійної організації, захисту релігійних прав позивачів як учасників релігійної громади; правовідносини, пов`язані з порядком користування культовою спорудою (будівлею храму) через неможливість проведення там релігійних обрядів та правовідносини з прийняття уповноваженим органом рішення з реєстрації статуту релігійної організації (обумовленого наданим для такої реєстрації пакетом документів).
Правова позиція щодо юрисдикції спорів, пов`язаних зі скасуванням розпорядження про реєстрацію статуту релігійної громади в новій редакції та скасування рішення про його реєстрацію за позовом про захист релігійних прав позивачів як учасників релігійної громади висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі 910/8132/19, зокрема вирішення такого спору має здійснюватися за нормами ЦПК України. При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що правовідносини з питань участі у створенні та діяльності релігійної громади є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14, частини другої статті 15 Закону № 987-ХІІ (пункт 5.17), тобто в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.
Окрім цього, питання підсудності позову, що виникає із приводу нерухомого майна, врегульовано в частині першій статті 30 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із апеляційним судом, який зазначив в оскаржуваній постанові, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Верховний Суд зауважує, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.
Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки Чернівецька обласна державна адміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, хоч і мала владні-управлінські повноваження щодо релігійної організації (в частині зареєструвати або відмовити у реєстрації змін до її статуту), проте факт здійсненої реєстрації обумовлений наданими для такої реєстрації документами. У свою чергу, позивачі доводять, зокрема, відсутність повноважень у особи, яка подала заяву та документи для внесення змін до статуту, повноваження приймати рішення про внесення змін до статуту тощо.
Отже, спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги у справі спрямовані на захист цивільного права позивачів і з огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
За таких обставин ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, підлягала скасуванню апеляційним судом.
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що спір підвідомчий адміністративним судам і позов не відноситься до юрисдикції місцевого суду загальної юрисдикції (з посиланням на справу № 807/3565/14), а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не відповідають частині двадцять першій статті 14, частині другій статті 15 Закону № 987-ХІІ, спростовуються наведеними нормами законодавства та висновками, здійсненими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі 910/8132/19. З цих же підстав не приймаються доводи заявника, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства (з посиланням на справу № 806/3462/14), враховуючи також суб`єктний склад сторін.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування прийнятої у справі постанови судом апеляційної інстанції та зводяться до незгоди заявника з висновками суду та неправильного тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Чернівецької обласної державної адміністрації залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко