ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/289/17  Номер провадження 22-ц/814/113/20	Головуючий у 1-й інстанції Лизенко І. В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Панченка О.О.,
суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.,
за участю секретаря: Філоненко О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лизенко І.В., дата складання повного тексту рішення - не зазначена
у справі за позовом ОСОБА_1 до громадської організації Решетилівська районна організація Українського товариства мисливців і рибалок про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку та відомість про нараховану заробітну плату, змінити дату звільнення на фактичний день видачі трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-
                                В С Т А Н О В И В :
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку та відомість про нараховану заробітну плату, змінити дату звільнення на фактичний день видачі трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
У позові посилався на те, що з 26.02.2011 року працював головою Решетилівської районної громадської організації УТМР. Наказом №20-вк від 16.06.2011 року його звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ч.4 ст. 36 КЗпП України. 
В останній робочий день відповідач не видав ОСОБА_1 трудову книжку, чим порушив ст. 47 КЗпП України, не повідомив про наказ про звільнення. Копію наказу про звільнення позивач отримав лише 17.03.2016 року. 
Крім того, відповідачем не виконано пункти 2, 3, 4 наказу №20-вк від 16.07.2011 року, щодо проведення позачергової звітно-виборної конференції, проведення прийому-передачі матеріальних цінностей, проведення оплати праці. Незважаючи на неодноразові звернення щодо видачі трудової книжки, до цього часу трудова книжка не оформлена та не видана. 
Посилаючись на ч.4 ст. 235 КЗпП України, позивач просив суд зобов`язати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку та відомість про нараховану заробітну плату, при цьому змінити дату звільнення із 16.06.2011 на фактичний день видачі трудової книжки і стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням районного суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалити рішення, яким його позовні вимоги задовільнити. У скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Скаржник вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, та зокрема, не врахував того, що у позивача не було можливості повернути трудову книжку на підприємство.
Відзив до суду апеляційної інстанції сторонами не подавався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно витягу з трудової книжки, позивач 26.03.2009 року прийнятий на посаду директора Решетилівського ГМРГ обласної ради УТМР на підставі наказу №02-ВК від 26.03.2009 року та 08.06.2011 року звільнений з цієї посади згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №17-ВК від 08.06.2011 (а.с.7).
Після огляду оригіналу трудової книжки, судом першої інстанції встановлено, що вона містить записи №18 від 20.02.2010 про прийняття на посаду голови районної ради УТМР Решетилівського району на підставі рішення конференції Решетилівської РО УТМР від 20.02.2010 та запис №19 від 09.07.2011 про звільнення з цієї посади згідно поданої заяви на підставі рішення позачергової конференції Решетилівської РО УТМР від 09.07.2011. Однак у цих записах відсутні відомості про посадову особу, яка їх внесла, та печатка організації.
Сторонами визнано, що позивач 20.02.2010 р. був обраний на посаду голови ГО Решетилівської РО УТМР та виконував обов`язки до дня написання заяви про звільнення від 10.06.2011р.
Заяву про звільнення позивачем підписано та подано Полтавській обласній організації УТМР 10.06.2011р., що підтверджується копією заяви зі штампом про отримання (а.с.4).
Згідно наказу голови президії Полтавської обласної ради УТМР №20-вк від 16.06.2011 р. у зв`язку із поданою заявою про звільнення з посади голови ради Решетилівської РО УТМР ОСОБА_1 ., призначено ОСОБА_3 тимчасово виконуючим обов`язки голови ради організації з 16.06.2011 р. до проведення позачергової конференції; доручено ОСОБА_3 провести організаційні заходи по проведенню позачергової звітно-виборної конференції Решетилівської РО УТМР; провести прийом-передачу матеріальних цінностей з підзвіту ОСОБА_1 під звіт ОСОБА_3 ; бухгалтеру Решетилівської РО УТМР проводити оплату праці згідно чинного законодавства (а.с.5).
Рішенням позачергової конференції Решетилівської РО УТМР від 09.07.2011 р. у зв`язку з поданою заявою ОСОБА_1 звільнено з посади голови ради Решетилівської РО УТМР; обрано головою ОСОБА_3. (а.с. 140-141).
Сторонами визнано, що станом на день звільнення позивача трудова книжка знаходилась у нього.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 17.11.2016, яке набрало законної сили 13.01.2017, у цивільній справі №546/43/16-ц у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до громадської організації Решетилівська районна організація Українського товариства мисливців і рибалок, третя особа - Полтавська обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.(а.с.124-125).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  звільнення позивача з посади голови Решетилівської РО УТМР ним не оскаржується і не визнане незаконним, а отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП. 
З урахуванням того, що позивачем не доведено факту затримки видачі трудової книжки відповідачем з його вини, підстави для задоволення позову відповідно до положень ч. 5 ст. 235 КЗпП відсутні. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачем трудових прав позивача.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Місцевим судом встановлено, що позивач підтвердив наявність добровільного волевиявлення на звільнення за власним бажанням та факт написання ним відповідної заяви 10.06.2011. Наявність вказаних обставин підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ст. 47 ч.1, 2 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин 09.07.2011) власник або уповноважений  ним орган зобов`язний  в  день звільнення  видати працівникові  належно оформлену  трудову книжку  і провести  з ним розрахунок у строки,  зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Як вірно зазначено місцевим судом, позивачем, який був звільнений за власним бажанням не надано доказів про звернення ОСОБА_1 до відповідача з відповідною вимогою про видання наказу про звільнення. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що оригінал трудової книжки на момент розгляду справи знаходився у позивача. 
Доказів про надання позиваем трудової книжки роботодавцю для внесення запису про звільнення, а також доказів про відмову роботодавця внести записи про звільнення у надану ним трудову книжку та її видачі, позивач суду не надав.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.
Враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено факту допущення відповідачем порушення норм трудового законодавства, та його прав зокрема, то висновок місцевого суду про безпідставність вимог щодо відшкодування моральної шкоди є вірним.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2019 року   - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий суддя:                                          О.О. Панченко 
                                       
Судді:                                                                  Г.Л. Карпушин

                                                                       В.П. Пікуль