ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 р.	Справа № 480/2737/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Зеленського В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми, повний текст складено 08.10.19 року по справі № 480/2737/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області               
          про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - ГУ ПФУ в Сумській області, відповідач), в якому просив суд зобов`язати відповідача зробити перерахунок страхових внесків та зарахувати пенсійний стаж з 17.09.2008 по 14.09.2016, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 позовну заяву ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області  про зобов`язання вчинити дії - повернуто позивачу.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2019, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що, відмовляючи в задоволенні заяви про зменшення розміру або звільнення від судового збору та одночасно визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції не надав можливості позивачу відреагувати на позицію суду щодо вирішення заявленого клопотання.
При цьому, позивач зауважує, що лише в червні 2018 він отримав довідку заборгованості по аліментам на суму 41371,17 грн., з якою він був не згоден, а тому звернувся до начальника ДВС, потім до ГТУЮ у Сумській області.
Суми заборгованості постійно змінювались і лише в грудні місяці 2018 була виведена сума заборгованості 81369 грн., тобто позивач повинен був отримати зарплату за період 25.09.2012 по 07.05.2018 - 244 107 грн.
Наразі позивач сплачує 50% заборгованості від заробітної плати, яка становить 4612 грн., а отже в місяць він отримує лише 2306 грн., та за наслідками незаконного притягнення до кримінальної відповідальності втратив житло.
Таким чином, повертаючи скаргу, суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про судовий збір» та статті 6 Конвенції.
Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.
Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 229 КАС України.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на 08.10.2019 позивач не виконав вимоги ухвал від 26.07.2019 та від 17.09.2019, доказів сплати судового збору не подав, позов підлягає поверненню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2019 позов ОСОБА_1 залишено без руху та вказано недоліки, які позивачу потрібно було усунути, а саме: подати до суду засвідчені копії паспорта громадянина України (в тому числі сторінки паспорту із відміткою про реєстрацію місця проживання) та реєстраційного номеру облікової картки платника податків; власне письмове підтвердження того факту, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав; надати суду копії звернень до Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (у відповідь на які ним були отримані листи від 03.04.2017 № 140/Л та від 27.04.2017 № 187/Л); надати копії судових рішень про вилучення трудової книжки, про відсторонення від роботи та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у кримінальному провадженні № 12014200440005843; надати копії судових рішень про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, застосованого в межах кримінального провадження № 12013200440006866; надати копію трудової книжки НОМЕР_1 ; надати копії судових рішень про зняття обмежень застосованих до позивача у кримінальних провадженнях № 12014200440005843 та № 12013200440006866; подати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначити поважні причини пропуску такого строку; подати докази сплати судового збору за вимоги немайнового характеру на суму 768,40 грн.
07.08.2019 та 20.08.2019 ОСОБА_1 подав до суду документи, якими частково усунув недоліки поданої ним позовної заяви.
Однак, оскільки позивачем не було виконано вимоги ухвали від 26.07.2019 в частині сплати судового збору, а подана ОСОБА_1 заява про звільнення від сплати судового збору не була підтверджена належними доказами, Сумський окружний адміністративний суд ухвалою від 27.08.2019 продовжив позивачу строк для усунення недоліків на 10 днів з моменту отримання ухвали.
Ухвала суду від 27.08.2019 отримана позивачем 03.09.2019.
12.09.2019 позивач подав до суду докази на підтвердження свого майнового стану, в тому числі довідку про заробітну плату з місця роботи та відомості про суми виплачених доходів з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків. 
За результатами розгляду поданих документів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення його від сплати судового збору. 
Ухвалою від 17.09.2019 позивачу відмовлено в задоволенні заяви про звільнення його від сплати судового збору та продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 26.07.2019 на 10 днів.
При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що сума судового збору, яка повинна бути сплачена при зверненні до суду із даним позовом - 768,40 грн., не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік (2018).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір". 
Згідно з п. п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768,40 грн.).
Обґрунтовуючи необхідність звільнення його від сплати судового збору, ОСОБА_1 вказував на те, що його майновий стан не дозволяє сплатити 768,40 грн. судового збору.
Згідно з ч. 2 ст.8 Закону України "Про судовий збір" суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.
Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Таким чином, для застосування судом положень ч. 1 ст. 133 КАС України повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 р. у справі “Креуз проти Польщі”, вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.
Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.
Враховуючи наведене, суд має можливість вирішити у спосіб, визначений наведеними нормами, питання щодо судового збору, в той же час наявність такого майнового стану сторони, який не надає можливості здійснити сплату судового збору на час звернення до суду, підлягає підтвердженню саме з боку цієї сторони.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Тобто, суд може вирішити питання про звільнення позивача від сплати судового збору за умов, перелічених в пунктах 1-2 частини 1 вищевказаної статті. 
При цьому, для визначення майнового стану позивача враховується його річний дохід за попередній календарний рік.
Так, позивачем була надана довідка про суми виплачених доходів з січня 2018 по грудень 2018, з якої вбачається, що за 2018 рік заробітна плата позивача склала 101956,33 грн., що також підтверджується довідкою Державного архіву Сумської області від 05.09.2019 № 584/06-28.
Враховуючи вказаний дохід позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума судового збору, яка повинна бути сплачена при зверненні до суду із даним позовом - 768,40 грн., не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік (2018).
В апеляційній скарзі позивач посилається на той факт, що суд першої інстанції не звернув увагу, що з вказаної суми 101956,33 грн. було стягнуто аліменти відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27.04.2018 ВП № 55453357.
Колегія суддів зауважує, що, дійсно, відповідно до довідки про суми виплачених доходів з січня 2018 по грудень 2018, заробітна плата позивача склала 101956,33 грн., однак згідно з постановою ВДВС м. Суми ГТУЮ в Сумській області від 27.04.2018 ВП № 55453357 утримано суму на сплату аліментів та витрат на проведення виконавчих дій.
З урахуванням всіх утриманих сум, за 2018 рік позивач отримав 55578,32 грн. доходу (а.с. 64, 67).
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що навіть з урахуванням вказаного доходу позивача в розмірі 55578,32 грн., сума судового збору, яка повинна бути сплачена при зверненні до суду із даним позовом - 768,40 грн., не перевищує 5 відсотків вказаного розміру доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік (2018) (5 % від 55578, 32 = 2778,91 грн.).
З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.
При цьому, колегія суддів при прийнятті таких висновків враховує положення пункту 1 частини другої статті 129 Конституції України, згідно із яким, однією із основних засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v.Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v.Poland») від 26 жовтня 2000 року).
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v.Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v.Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v.Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v.Poland» від 26 липня 2005 року.
Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.
Вказане кореспондується із приписами національного законодавства, зокрема, ст. 8 Закону України “Про судовий збір”, ст.133 КАС України.
У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя суди повинні вирішувати питання, пов`язані із судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат,зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності процесуального закону, Закону України “Про судовий збір”.
Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування положеннь Закону України «Про судовий збір» та статті 6 Конвенції.
Таким чином, за результатами розгляду поданих документів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення його від сплати судового збору. 
Ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2019, якою позивачу відмовлено в задоволенні заяви про звільнення його від сплати судового збору та продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 26.07.2019 на 10 днів, отримана позивачем 23.09.2019.
Станом на 08.10.2019 позивач не виконав вимоги ухвал від 26.07.2019 та від 17.09.2019, доказів сплати судового збору не подав.
За таких обставин, оскільки цей недолік упродовж встановленого судом строку позивачем не усунуто, адміністративний позов судом першої інстанції правомірно повернуто позивачу.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, і позивач може звернутися з клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року по справі № 480/2737/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Зеленський   	
Повний текст постанови складено  10.02.2020 року