ПОСТАНОВА
Іменем України

29 листопада 2019 року 
м. Київ
справа №2340/4757/18
адміністративне провадження №К/9901/24012/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Усенко Є.А.,
суддів: Олендера І.Я.,  Гусака М.Б., 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2019 (судді - Земляна Г.В., Епель О.В., Мельничук В.П.) у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Черкаській області про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Черкаській області (далі - ГУ ДФС в Черкаській області, відповідач), в якому просила: визнати протиправними дії ГУ ДФС в Черкаській області щодо винесення податкових повідомлень-рішень від 21.11.2018 №00001874057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 1,00 грн, від 21.11.2018 №00001884057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 17' 000,00грн, від 21.11.2018 №00001894057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 17' 000,00 грн, від 28.11.2018 №00001974057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 17' 000,00 грн, від 28.11.2018 №00001984057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 17' 000,00 грн, від 28.11.2018 №00001994057 в частині застосування фінансових санкцій у сумі 17' 000,00 грн.
Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 20.05.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05.07.2019 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у цій адміністративній справі повернув на підставі пункту 1 частини 4 статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Висновок суду апеляційної інстанції щодо підстав для повернення апеляційної скарги вмотивований тим, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підписана особою, яка не має права її підписувати. До такого висновку апеляційний суд дійшов з огляду на те, що апеляційна скарга підписана адвокатом Заволокіним О.О. як представником ФОП ОСОБА_1, тоді як доказів на підтвердження відповідних повноважень цієї особи до апеляційної скарги не було додано. Апеляційний суд не визнав доказом повноважень адвоката Заволокіна О.О. на підписання та подання апеляційної скарги договір про надання правової допомоги від 12.12.2018 №1/12/12/2018, укладений між ФОП ОСОБА_1 та адвокатом Заволокіним О.О.
Позивачка подала касаційну скаргу на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2019, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу та прийняти нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Наведені в касаційній скарзі доводи позивачка обґрунтувала посиланням на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокат Заволокін О.О. був допущений до розгляду справи на підставі документів, які надають йому право представляти її інтереси в суді, а відтак додаткові документи на підтвердження його повноважень при зверненні з апеляційною скаргою в розумінні статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України не потрібні.
Заперечуючи проти касаційної скарги у відзиві на скаргу, відповідач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.
Верховний Суд, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до частини першої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі - КАС) сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 57 КАС).
Згідно з частиною четвертою статті 59 КАС повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Одночасно, відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1)договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Таке змістовне наповнення мала і норма частини п`ятої статті 58 КАС в редакції Закону України від 06.07.2005 №2747-IV, яка діяла до 15.12.2017 (дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII). Цією нормою було встановлено, що повноваження адвоката як представника можуть посвідчуватися ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін.
Приймаючи зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, законодавець в Законі №2747-IV не визначив, що положення інших законів, зокрема  Закону №5076-VI, повинні бути приведені у відповідність з його нормами або що вони діють в частині, яка йому не суперечить.
Колізію між нормами статті 26 Закону №5076-VI та норми частини четвертої статті 59 КАС слід вирішувати за принципом цільового тлумачення, зміст якого полягає в тому, що правозастосовчий орган повинен обирати норму, застосування якої призведе до більш розумного та справедливого результату. 
Ці норми діють як самостійні, норми однакової юридичної сили, їх застосування повинно бути не шляхом виключення однієї норми іншою, а шляхом їх субсидіарного застосування. 
Підставою для такого висновку, перш за все, є те, що ці норми стосуються такого фундаментального  права особи, як права на судовий захист.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При застосуванні норми частини четвертої статті 59 КАС слід мати на увазі, що її зміст не дає підстави вважати визначені в ній документи, якими можуть підтверджуватися повноваження адвоката, виключними. 
Приєднана до матеріалів справи копія апеляційної скарги на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 свідчить, що скарга підписана адвокатом Заволокіним О.О. До апеляційної скарги додано копію договору про надання правової допомоги від 12.12.2018 №1/12/12/2018, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_1 доручає адвокату Заволокіну О.О. представництво її інтересів в судах загальної юрисдикції усіх інстанцій та Конституційному Суді України, правоохоронних органах, в тому числі прокуратурі, підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, а також органах нотаріату та державної виконавчої служби. Серед повноважень адвоката, які він отримав від позивачки, є повноваження подавати апеляційні та касаційні скарги на рішення суду. Права Заволокіна О.О. як адвоката підтверджуються  приєднаною до апеляційної скарги копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 133, 134). 
Висновок апеляційного суду про наявність підстав для повернення апеляційної скарги відповідно до пункту 1 частини 4 статті 298 КАС є помилковим з огляду на те, що договір про надання правової допомоги підтверджує право особи, яка підписала апеляційну скаргу, на вчинення такої процесуальної дії, а свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю є належним документом, що підтверджує статус адвоката.
З врахуванням наведених вище обставин суд апеляційної інстанції необґрунтовано повернув апеляційну скаргу, чим обмежив право позивачки на апеляційне оскарження судового рішення.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи відповідно до пункту 6 частини третьої статті 2 КАС є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Одночасно забезпечення апеляційного перегляду справи є гарантією від можливої судової помилки, а відтак  і гарантією правопорядку.
Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2019 скасувати, а справу направити до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Є.А. Усенко
І.Я.Олендер 
 М.Б. Гусак ,
Судді Верховного Суду