19.02.20
22-ц/812/349/20
Провадження № 22-ц/812/349/20
Постанова
Іменем України
19 лютого 2020 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого –Бондаренко Т.З.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання –Богуславською О.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадження без повідомлення учасників справи справу за апеляційної скаргою 
                                           ОСОБА_1  
на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області, постановлену під головуванням судді Шаронової Н.О., в приміщенні того ж суду 09 січня 2020 року за позовом 
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», треті особи, які не не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, 

В С Т А Н О В И В :
        В січні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2020 року вказану позовну заяву передано за підсудністю за місцем знаходження відповідача на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2020 року, та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо визначення підсудності за місцем знаходження відповідача є необґрунтованими та прийняті без врахування всіх обставин справи та норм матеріального права. Апелянт зазначає, що ним правильно було визначено підсудність справи по захисту його прав, а саме за місцем його реєстрації, як то передбачено п.5 ст.28 ЦПК України щодо захисту прав споживачів.
На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.
Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2  розділу I ЦПК України.
Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Так, за змістом ч.2 ст.27 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Водночас згідно з правилами, які врегульовані п. 12 ст. 28 ЦПК України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.
Таким чином, позови про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, можуть бути пред`явлені як за місцезнаходженням відповідача, так і за місцем виконання виконавчого напису. 
Місце виконання рішення визначене ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ч.ч.1,2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
З матеріалів справи убачається, що 06 грудня 2019 року приватним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису №5849, вчиненого 11 листопада 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 та який проживає за адресою по АДРЕСА_1 з 10 липня 2000 року і по теперішній час, на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості у розмірі 37629 грн. 64 коп., винесено постанову в межах виконавчого провадження № 60741258, відповідно до якої звернуто стягнення на доходи боржника, які він отримує за місцем роботи в Головному Управлінні Національної поліції охорони в Миколаївській області, місце реєстрації якої: будинок АДРЕСА_2 (а.с.10).
Тобто у даному випадку місцем виконання виконавчого листа є місце роботи боржника, оскільки стягнення звернуто саме на доходи боржника, які він отримує в Головному Управлінні національної поліції в Миколаївській області.
       Згідно ч.9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
       Відповідно до  п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
       Направляючи справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва суд першої інстанції виходив з того, що місцезнаходження відповідача вул. Січових Стрільців, 37/41 м. Київ, що є юрисдикцією вказаного районного суду.
       Однак, суд не навів переконливих доводів щодо направлення справи до Шевченківського районного суду м.Києва за загальною територіальною підсудністю, тоді як позивач не позбавлений права на звернення і за місцем виконання до Центрального районного суду м.Миколаєва, що територіально є більш наближено до його місця проживання та роботи.
Крім цього відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також  за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача  або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.    
Згідно з рішенням Конституційного Суду України N 14-рп/2011 від 10 листопада 2011 року в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Як видно позивач звернувся до суду з предмету та підстав які виникають за договором кредиту.
Таке на думку позивача, зачіпає його права як споживача кредитних послуг, а тому засобом захисту порушеного права відбувається за допомогою Закону України «Про захист прав споживачів».
       Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.
       Сам позивач визначає підставу та предмет позову, а тому якщо у позовній заяві міститься посилання на порушення відповідачем прав позивача як споживача, право вибору суду для звернення з таким позовом належить позивачу.
Суд на стадії відкриття провадження у справі не вправі робити висновок про те, чи порушені права та інтереси позивача як споживача та чи поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини. Такі висновки суд може зробити лише після розгляду справи.
Згідно копії паспорту позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 з 10 липня 2000 року і по теперішній час, тобто на момент подачі позову він був зареєстрований за вказаною адресою (а.с.14.)
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу про передачу позову на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367-369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту,24 лютого 2020 року.
Судді: Т.З.Бондаренко

                                                                                                           Т.М.Базовкіна

        Л.М.Царюк