УХВАЛА

16 січня 2020 року 
м. Київ

Справа №  911/438/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2019   року (головуючий - Коробенко Г. П., судді - Чорногуз М. Г., Козир Т. П.) та рішення Господарського суду Київської області від 08 травня 2019 року (суддя Бацуца В. М.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Приватного комунально-побутового підприємства «Теплокомунсервіс»
про стягнення 543   487,14 грн,
ВСТАНОВИВ:
14 січня 2020 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2019 року і рішення Господарського суду Київської області від 08 травня 2019 року у справі № 911/438/19.
Перевіривши матеріали касаційної скарги на відповідність вимогам параграфу 1 глави 2 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.
Рішенням Господарського суду Київської області від 08 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відмовлено.
Судові рішення мотивовано тим, що Приватне комунально-побутове підприємство «Теплокомунсервіс» за основну заборгованість за поставлений природний газ перед позивачем розрахувалося 27 лютого 2015 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), а саме 30 листопада 2016 року.
Враховуючи встановлені обставини, суди дійшли висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів частини 3 статті 7 Закону, за змістом якої на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник зазначив про неправильне застосування частини 3 статті 7 Закону, оскільки вважає, що обов`язковою підставою для застосування цієї норми є включення відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії (далі - Реєстр).
Скаржник у касаційній скарзі також вказує і на процесуальні порушення, що, на його думку, допущені судами, однак Суд вважає, що такі посилання є суто формальними.
Так, стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. 
Застосовуючи приписи частини 3 статті 7 Закону суди попередніх інстанцій виходили з того, що застосування цих положень не потребує включення відповідача до Реєстру, а єдиною умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом.
При цьому, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, у питанні застосування приписів частини 3 статті 7 Закону суди керувалися правовим висновком Верховного Суду, що був неодноразово викладений, зокрема, у постановах від 07   лютого 2018 року у справі № 927/1152/16, від 16 січня 2019 року у справі №   905/299/18.
Так, щодо застосування частини 3 статті 7 Закону Верховним Судом було зроблено висновок про те, що вона є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. 
Оскільки ухвалюючи оскаржені судові рішення суди керувалися висновком Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а посилання скаржника на процесуальні порушення Судом вже визнано формальними, тому і подану касаційну скаргу в цілому Суд вважає необґрунтованою.
Так як ціна позову у справі № 911/438/19 (543 487,14 грн) не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ця справа не належить до категорії справ, що в обов`язковому порядку розглядаються за правилами загального позовного провадження, а касаційна скарга АТ "НАК "Нафтогаз України" в розумінні положень пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою, Суд, враховуючи також принцип остаточності судового рішення, відмовляє у відкритті касаційного провадження.
Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
За таких обставин, керуючись статтями 2, 234, 287, пунктом 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2019 року та рішення Господарського суду Київської області від 08 травня 2019 року у справі №   911/438/19. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            І. С. Міщенко

Судді                                                                                                         І. С. Берднік

                                                                                                                  В. Г. Суховий