Справа № 444/372/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1713/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області в складі судді Мікули В.Є. від 1 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, -

в с т а н о в и л а :

       рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 /зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН – НОМЕР_2 / та ОСОБА_1 /зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_3 , ІПН – НОМЕР_4 / :
- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,
- об`єкти нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер 4622784100:02:003:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,
- терасу, площею 30,4 кв.м.,
- господарську будівлю двоповерхову, площею 151,2 кв.м. призначену для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал та гараж для паркування та обслуговування машин та інше,
- альтанку з мангалом, площею 32 кв.м.,
- огорожу, довжиною 152 м. та висотою 2 м.,
- ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м,
- фіртку шириною 1 м, висотою до 2,0м,
- басейн розміром 10,1 м * 3,2м.
Стягнуто з ОСОБА_1  /зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_3 , ІПН – НОМЕР_4 / на користь  ОСОБА_3 /зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН – НОМЕР_2 / - 9 162 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Вказує, що всупереч ст. 81, 229, 264 ЦПК України, в матеріалах справи немає жодного доказу, який би вказував, що незавершений будівництвом спірний житловий будинок доведений до 100% готовності та інші вищезазначені спірні об`єкти нерухомого майна збудовані в результаті спільних затрат та зусиль подружжя. Звертає увагу, що 30.12.2010 року, під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, на підставі договору дарування, вона набула у власність незавершений будівництвом житловий будинок стан готовності 45% за адресою: АДРЕСА_3 а та земельну ділянку площею 0,1255 га кадастровий номер 4622784100:02:003/0052, на якій розміщений даний будинок, які згідно з п.2 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. 18 вересня 2004 року, за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., вона продала квартиру по АДРЕСА_4 , яку набула до шлюбу, та яка згідно з п.1 ч.1 ст. 57 СК України була її особистою приватною власністю, - за 35 тис. 500 доларів США, які в подальшому спрямувала на завершення будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . 27 грудня 2010 року, за 3 дні до укладення договору дарування незавершеного будівництвом спірного будинку, за договором купівлі-продажу посвідченим нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. вона продала квартиру АДРЕСА_5 , яка була її особистою приватною власністю відповідно до п. 1 та ч.1 ст. 57 СК України, оскільки, вона набула її за договором дарування до шлюбу, - за 72 тис. доларів США, що підтверджується висновком про вартість майна від 20 грудня 2018 року виготовленого Оціночною компанією «Апекс» на запит її представника – адвоката Саницького Андрія Ігоровича, а також може бути підтверджено показами свідків та позивачем. Дані грошові кошти вона також спрямувала на завершення будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 а та будівництво об`єктів, які знаходяться на земельній ділянці, яка є її особистою власністю, за цією ж адресою. Зазначає, що в даній справі спір стосується майна, яке згідно з ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю та яке позивач просив визнати спільною сумісною власністю, та при розгляді даної справи суд мав встановити розмір фактичного внеску кожного з подружжя, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття, будівництва) майна.
В судове засідання позивач  ОСОБА_3  не з`явився однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що такий учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки та її представника – на підтримання апеляційної скарги, представника позивача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши спеціаліста ОСОБА_5 , оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної зави, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень сторін у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ст.ст. 5, 12, 13, 81, 77, 78, ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 63, ч.1 ст. 62 СК України, ст.ст. 181, 328, 319, 15, ч.1 ст. 16, ч.2 ст. 331 ЦК України, правовий висновок Верховного Суду України, який міститься в у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, п.23 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, та задовольняючи позов, – виходив з того, що 15 січня 2005 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №35. Під час перебування у шлюбі, відповідач ОСОБА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_6 30.12.2010 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Скречко М.М. договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки (зареєстрованого в реєстрі за №1254) отримала від останнього в дар незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою готовністю 45%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,1255 га на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою. 20.12.2012 року ОСОБА_1 було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ЛВ 14212508850. З копії витягу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію прав №37014031 від 27.12.2012 року вбачається, що на підставі рішення Зашківської сільської ради №191 від 29.11.2012 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №894976 від 27.12.2012 року за відповідачем ОСОБА_1 на праві власності був зареєстрований спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок за час шлюбу було завершено, доведено до 100% готовності, здано в експлуатацію і право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Згідно будівельно-технічного експертного дослідження №11/17с від 08.12.2017 року проведеного за заявою позивача ОСОБА_3 і складеного експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» ОСОБА_5 готовність об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 а у відсотковому співвідношенні на час укладання договору дарування станом на 30.12.2010 року становив 33,84% в порівнянні із завершеним будівництвом цього ж об`єкту на момент державної реєстрації права власності на нього 27.12.2012 року. В судовому засіданні експерт Заяць І.Г, роз`яснив, що надаючи відповідь на поставлене на вирішення експертного дослідження питання він виходив з того, що житловий будинок зазнав змін в об`ємі, а саме з 551 куб.м. станом на час укладення договору дарування 30.12.2010 року до 732,91 куб.м. станом на момент державної реєстрації права власності 27.12.2012 року. У зв`язку із збільшенням за час завершення будівництва об`єму житлового будинку експерт дійшов висновку, що 45% від незавершеного будівництвом будинку станом на день укладення договору дарування від 30.10.2010 року, буде складати 33,84% готовності від завершеного станом на 27.12.2012 року. Відповідно до будівельно-технічного експертного дослідження на підставі якого експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» Заяцем ОСОБА_7 Г. було складено висновок №12/17с від 08.12.2017 року згідно з яким на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер 4622784100:02:003:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 а було збудовано інші об`єкти нерухомого майна, а саме тераса, площею 30,4 кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м.х3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку. Згідно висновку процент готовності цих об`єктів, що знаходяться на земельній ділянці 0,1255 га кадастровий номер 4622784100:02:003:0052 (державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ № 712941) становить 100%, і вони використовуються за своїм функціональним призначенням. Позивач стверджував, що і ці об`єкти нерухомого майна були збудовані за час шлюбу, за рахунок спільних затрат і зусиль подружжя, але з вини відповідача не були здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності. Зазначає, що вказані об`єкти нерухомого майна у зв`язку з не здачею їх в експлуатацію і не реєстрацією на них з вини відповідача права власності є об`єктами незавершеного будівництва. При цьому, кожен з них є об`єктом нерухомого майна в силу положень ст.181 ЦК України, де вказано, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. З огляду на зазначене суд вважав, що відповідач не довела належними й допустимими доказами тієї обставини, що спірне нерухоме майно набуто за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю. Долучені до матеріалів справи копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке належало відповідачу на праві особистої власності не можуть вважатись достатнім доказом того, що виручені внаслідок відчуження майна грошові кошти були використані для завершення будівництва отриманого в дар житлового будинку та будівництва інших об`єктів нерухомого майна, які розміщені на згаданій раніше земельній ділянці і які є спірними об`єктами у межах цієї справи. При цьому, відповідачем не заперечується той факт, що після отримання у власність за нотаріально посвідченим договором дарування від 30.12.2010 року незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_3 за час шлюбу з ОСОБА_3 був доведений будівництвом до 100% готовності, зданий в експлуатацію і зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , про що було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.12.2012 року. Таким чином, суд керуючись положенням статті 60 СК України та презумпцією спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу виходив з того, що за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в результаті спільних затрат та зусиль подружжя довели незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_3 до 100% готовності, було проведено ремонтні та оздоблювальні роботи, будинок введено в експлуатацію і здійснено державну реєстрацію права власності. Крім цього, за час шлюбу в результаті спільних затрат та зусиль подружжя позивача і відповідача було збудовано ряд об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер 4622784100:02:003:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: тераса, площею 30,4 кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м.х3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку, що підтверджується висновком будівельно-технічного експертного дослідження №12/17с від 08.12.2017 року складеного експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» Заяцем І.Г. Вказані об`єкти з вини відповідача не здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності, а тому такі вважаються є об`єктами незавершеного будівництва, однак згідно цього ж висновку процент готовності цих об`єктів становить 100%, і вони використовуються за своїм функціональним призначенням. Отже, вказаний житловий будинок та об`єкти нерухомого майна слід визнати спільною власністю подружжя. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя підлягає до задоволення. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими – не доведені.
ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:
- визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 :
-житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
-об`єкти нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер 4622784100:02:003:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 а: 
oтерасу, площею 30,4 кв.м.;
oгосподарську будівлю двоповерхову, площею 151,2 кв.м. призначену для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал та гараж для паркування та обслуговування машин та інше; 
oальтанку з мангалом, площею 32 кв.м.; 
oогорожу, довжиною 152 м. та висотою 2 м.; 
oворота шириною 3,5 м, висотою до 2,8м; 
oхвіртку шириною 1м, висотою до 2,0м.; 
oбасейн розміром 10,1м. х 3,2м. 
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15 січня 2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1  було укладено шлюб. Під час шлюбу 30.12.2010 року між  ОСОБА_6  і відповідачем  ОСОБА_1  було укладено нотаріально посвідчений договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки згідно з яким  ОСОБА_1  отримала в дар належні  ОСОБА_6  незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою готовністю 45%, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_3  та земельну ділянку площею 0,1255 га на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою. Після укладення цього договору дарування було проведено будівельні роботи направлені на будівельну готовність будинку 100%.Вказує, що за час шлюбу будинок було завершено, здано в експлуатацію і право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Позивач також покликаючись на висновок проведеного за його заявою будівельно-технічного експертного дослідження, та зазначає, що за час шлюбу, крім згаданого вище житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер 4622784100:02:003:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 а було збудовано ряд об`єктів нерухомого майна, які з вини відповідача не здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності, однак, їх будівництво здійснювалось під час шлюбу за рахунок спільних затрат і зусиль подружжя: тераса, площею 30,4кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0 м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м. х 3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку.
Із статей Сімейного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке. 
Відповідно до ст. 57 СК України,  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також, відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також, із правових позицій Верховного Суду України, що висловлені у ряді справ, що стосуються аналогічних правовідносин, зокрема, у Постановах, що винесені у справах № 6-2921цс16 від 15.11.2017 року; № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року; № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року; № 6-1568цс16 від 7 грудня 2016 року; № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року; № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року; № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року та інших вбачається, що:
«Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.».
З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2005 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №35. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі, відповідачка ОСОБА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_6 30.12.2010 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Скречко М.М. договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки (зареєстрованого в реєстрі за №1254) отримала від останнього в дар незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою готовністю 45%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,1255 га на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою.
Відповідно слід вважати, що вказані вище об`єкти нерухомості, як такі, що набуті в дар є особистою власністю відповідачки.
Дійсно під час перебування у шлюбі сторін згаданий об`єкт незавершеного будівництва видозмінився, а крім цього на земельній ділянці було влаштовано ряд будівель та споруд, що є предметом спору.
Так, 20.12.2012 року ОСОБА_1 було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ЛВ 14212508850. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №894976 від 27.12.2012 року за відповідачкою ОСОБА_1 на праві власності був зареєстрований спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а з копії витягу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію прав №37014031 від 27.12.2012 року вбачається, що на підставі рішення Зашківської сільської ради №191 від 29.11.2012 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок. 
Однак майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність хоч таке набуте в шлюбі.
Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на майно у випадку, якщо майно істотно збільшилося за час шлюбу внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Таке має місце якщо у придбання (будівництво) майна вкладено, спільні кошти, спільну працю, або особисті кошти іншого з подружжя.
Однак, як вбачається із матеріалів справи та доводів сторін, позивачем не наведено жодних доводів з приводу наявності у подружжя спільних або у нього особистих значних коштів (на чому наполягав позивач) для завершення будівництва спірного житлового будинку, а також влаштування інших об`єктів, будівель та споруд на земельній ділянці відповідачки, які є предметом спору та доказів цього суду не представлено, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлялось ні у суді першої, ані апеляційної інстанції.
На противагу доводам позивача відповідачкою подано докази, які стверджують про наявність у неї під час шлюбу достатніх для завершення будівництва будинку та влаштування інших об`єктів, будівель та споруд на земельній ділянці відповідачки, які є предметом спору особистих коштів, які позивачем жодним чином не спростовані.
Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою, за кілька місяців до укладення шлюбу, а також під час шлюбних відносин, відчужено три об`єкти нерухомого майна, а саме:
–18.09.2004 року квартиру за адресою АДРЕСА_6 за 188483,70 грн. (що становить на той час еквівалент 35500 доларів США); 
–27.12.2010 року квартиру за адресою АДРЕСА_7 а за 100300 грн. (що становить на той час еквівалент 12600 доларів США) 
–та 5.06.2012 року продано трьома особами, зокрема і відповідачкою, квартиру за адресою АДРЕСА_8 за 474700 грн. (що становить на той час еквівалент 59411 доларів США (1/3 частка відповідачки, зважаючи на те, що квартира належала їй на праві спільної сумісної власності) (Т.2 а.с. 81-85).
Всі об`єкти нерухомого майна належали відповідачці на праві особистої власності, оскільки були набуті до шлюбу, який сторони уклали 15.01.2005р.
Зважаючи на наведене, а саме продаж відповідачкою трьох об`єктів нерухомого майна значною вартістю, слід вважати обґрунтованими доводи сторони відповідачки про достатню у неї кількість особистих коштів для здійснення добудов у спірному житловому будинку та влаштування інших об`єктів саме за особисті кошти відповідачки.
Придбання відповідачкою разом із позивачем 24.06.2009 року по Ѕ частки житлового будинку з незначною вартістю 57075 грн., що еквівалентно 7500 доларів США (вартість Ѕ частки 3750 доларів США) не слід вважати, що значно вплинуло на зменшення особистих коштів відповідачки та неможливість завершення здійснення будівництва спірного житлового будинку та інших об`єктів.
Крім цього, позивачка ствердила про достатність у неї та витрату особистих коштів на будівництво спірних об`єктів, отриманих за відчуження перших двох об`єктів нерухомості, а саме квартири за адресою АДРЕСА_6 та квартири за адресою АДРЕСА_7 , що сумарно становить значну суму достатню і для завершення будівництва і придбання згаданого дачного будинку.
Враховуючи вказане доводи позивача про набуття спірного об`єкта нерухомості за спільні кошти, які обґрунтовуються виключно фактом набуття спірного житлового будинку за час шлюбу з посиланням на презумпцію набуття майна за час шлюбу у спільну власність без жодних доказів походження спільних значних коштів, які були необхідні для здійснення добудови незавершеного будівництвом будинку (на чому наполягав і позивач) слід вважати голослівними, як і придбання ним будівельних матеріалів та елементів оздоблення без надання доказів про отримання коштів на придбання таких.
Тому, доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та саму скаргу слід задовольнити. Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до задоволених вимог позову та апеляційної скарги слід вирішити питання про стягнення судового збору та витрат пов`язаних із явкою до суду спеціаліста.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
РішенняЖовківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя – відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 13215 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з  ОСОБА_3 в користь ФОП ОСОБА_5 1256 грн., витрат пов`язаних з явкою до суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик
        Судді:                  Л.Б. Струс 
                                 М.М. Шандра