П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3174/19	

 	Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.                                                 Дата і місце ухвалення: 04.12.2019р., м. Миколаїв                                   	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –    Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

        розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24 травня 2019 року №0157926-5006-1404 та №0157927-5006-1404.
Позов обґрунтовував тим, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідачем необґрунтовано визначено позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки. Для визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік Головним управлінням ДФС у Миколаївській області застосовано ставку податку в розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018р. за 1 кв.м. бази оподаткування. Однак, в переліку об`єктів нежитлової нерухомості, визначеної рішенням Миколаївської міської ради №22/3 від 13.07.2017р., яка оподатковується за ставкою 0,5% від мінімальної заробітної плати за квадратний метр бази оподаткування відсутній код офісних будівель для конторських  та адміністративних цілей – код 1220,9. При цьому, згідно вказаного рішення міської ради  будівлі нежитлові, коли яких не визначені, для цілей оподаткування віднесені до категорії «Інші» зі ставкою оподаткування 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування. Також, позивач зазначав, що у відповідача були відсутні підстави для винесення у 2019 році податкових повідомлень-рішень за звітні періоди 2016-2017р.р., оскільки законодавство покладає на контролюючий орган обов`язок здійснити до 1 липня року, що настає за базовим (звітним) періодом (роком), надіслання (вручення) платнику податків відповідних рішень. Посилався позивач і на те, що рішення Миколаївської міської ради №48/9 від 18.06.2015р., яким встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2016-2017р.р., не було опубліковано в офіційних друкованих засобах масової інформації. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 24 травня 2019 року №0157926-5006-1404 та №0157927-5006-1404.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області судовий збір у сумі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5250 грн. на користь ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління ДФС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 04.12.2019р. з прийняттям нового судового рішення – про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме: скасування податкового повідомлення-рішення №0157926-5006-1404 на суму 1422,79 грн., а податкового повідомлення-рішення №0157927-5006-1404 на суму  3515,87 грн.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що згідно п.2.7 рішення Миколаївської міської ради №48/9 ставка податків  для об`єктів нежитлової нерухомості  за використання офісних приміщень  (будівель фінансового обслуговування з ДК 018-2000, код 1220.2) складає 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня  звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування, всі інші будівлі  та споруди оподатковуються за ставкою 0,25% від мінімальної заробітної плати. 
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині неможливості  нарахування ОСОБА_1  податку на нерухоме майно  за 2016-2018р.р.  з врахуванням строків позовної давності, передбачених статтею 102 ПК України. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що зі змісту положень п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України слідує, що  якщо фізичною особою  було отримано податкове повідомлення-рішення  із сумою податкового зобов`язання  після 1 липня  податкового звітного року, то штраф та пеня  на прострочену суму зобов`язання  нараховуватися не повинні, проте сума податку має бути сплачена.
Також, апелянт посилається на необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності доказів офіційного опублікування рішення Миколаївської міської ради №48/9, оскільки вказане спростовується відповіддю виконавчого комітету Миколаївської міської ради на адвокатський запит представника позивача. 
Апелянт вважає необґрунтованим стягнення з Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5250 грн., зазначаючи, що вказаний розмір витрат є завищеним та не співмірним із складністю справи. 
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регулюється положеннями ст.266 Податкового кодексу України.
Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки,  є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.122.6 ст.266 ПК України).
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п.266.3.1 п.266.3. ст.266 ПК України).
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1             п.266.6 ст.266 ПК України).
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України).
Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником двох нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право власності та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
24 травня 2019 року Головним управлінням ДФС у Миколаївській області прийнято податкові повідомлення-рішення:
-          №0157926-5006-1404, яким позивачу визначено суму  податкового зобов`язання платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016-2018 роки в загальному розмірі 2845,62 грн. (об`єкт нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , площею 58,8 кв.м.);
-          №0157927-5006-1404, яким позивачу визначено суму  податкового зобов`язання платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016-2018 роки в загальному розмірі 7031,79 грн. (об`єкт нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , площею 145,3 кв.м.).
При цьому, як вбачається в матеріалів справи, при визначенні ОСОБА_1 податкових зобов`язань Головним управлінням ДФС у Миколаївській області застосовано ставку податку в розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, як це визначено рішенням Миколаївської міської ради від 07.07.2011р. №7/3 зі змінами.
Не погоджуючись з правомірністю вказаних податкових повідомлень-рішень ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що у податкових повідомленнях-рішеннях від 24.05.2019р. №0157926-5006-1404 і №0157927-5006-1404 відповідачем неправильно обраховано суму податку, оскільки підпунктом «б» п.2.7 рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2017р. №22/3 встановлено ставку податку в розмірі 0,5% лише для підкласу «Будівлі фінансового обслуговування» (код 1220.2), а не для всього класу «Будівлі офісні» (код 1220). Оскільки нежитлові приміщення позивача належать до підкласу «Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші» (код 1220.9), то, за висновками суду першої інстанції, до них не може бути застосовано ставку податку на нерухомість у розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування, а підлягає застосуванню ставка податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування як для інших нежитлових будівель, які не зазначені в п.п. «б» п. 2.7 рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2017р. №22/3
В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у Миколаївській області погодилося з висновками суду першої інстанції щодо неправильного застосування ним при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень ставки податку та необхідності застосування  до будівель, які належать ОСОБА_1 , ставки податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування як для інших нежитлових будівель, які не зазначені в п.п. «б» п. 2.7 рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2017р. №22/3.
А відтак, колегія суддів не надає правової оцінки висновкам суду першої інстанції у відповідній частині.
Також, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування податку за 2016-2017 р.р. відбулося з порушенням приписів п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, яким передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Дійсно, положеннями п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Тобто, на підставі вказаної норми, оскаржувані податкові повідомлення-рішення із сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік відповідач повинен був надіслати позивачу не пізніше 1 липня 2017 року, а за 2017 рік до 1 липня 2018 року.
В свою чергу, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем у травні 2019 року, тобто з не дотриманням вимог п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України.
Вирішуючи питання щодо дотримання податковим органом процедури прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, зокрема, в частині дотримання строків їх прийняття, колегія суддів доходить висновку, що порушення строку, визначеного                 пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України, не може бути достатньою підставою для визнання спірних рішень протиправними, так як із спливом строку, визначеного наведеною нормою, відповідач не втрачає право на нарахування податкових зобов`язань, з огляду на положення ст.102 п.102.1 ПК України.
Згідно п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації… та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
З огляду на вказані положення Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає, що встановлений п.102.1 ст.102 ПК України - це єдиний строк, із спливом якого ПК України пов`язує втрату контролюючим органом права на нарахування податкових зобов`язань.
В даному випадку оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті у межах такого строку, тобто до закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а тому посилання позивача на неправомірність оскаржуваних рішень через порушення строку їх прийняття є необґрунтованими.  
Рішенням Миколаївської міської ради «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011р. №7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» №48/9 від 18.06.2015р. визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.
Суд першої інстанції встановив, що опублікування рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015р. №48/9, яким встановлено ставки податку на 2016-2017 р.р., в офіційних друкованих засобах масової інформації, не мало місця, що є порушенням ч.5 ст.12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Однак, при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що 01.01.2017р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24.12.2015р., пунктом 4 Прикінцевих положень якого передбачено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Також, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VIII від 20.12.2016р. встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції про недотримання Миколаївською міською радою Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» при прийнятті рішення «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» № 48/9 від 18.06.2015р.
На підставі викладеного у сукупності та враховуючи, що Головним управлінням ДФС у Миколаївській області визнано факт не правильного застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016-2018 роки, який нараховується на належні ОСОБА_1 об`єкти нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , площею 58,8 кв.м. та за адресою: АДРЕСА_3 , площею 145,3 кв.м. (0,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування замість правильного 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. бази оподаткування) колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового скасування спірних податкових повідомлень-рішень відповідача, а саме: податкового повідомлення-рішення №0157926-5006-1404 на суму 1422,81 грн., а податкового повідомлення-рішення №0157927-5006-1404 на суму  3515,89 грн. В іншій частині спірні податкові повідомлення-рішення є законними та підстав для їх скасування не вбачається.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 6 вказаної статті Кодексу передбачено, що  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи при зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» №0.0.1477727797.1 від 27.09.2019р. А відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС в Миколаївській області підлягає стягненню 382,2 грн. судового збору.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 заявив про відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 9275,00 грн. 
На підтвердження понесених витрат позивачем надано суду: 
-          копію договору про надання правової допомоги від 23.08.2019р. №21, укладеного між Адвокатським бюро « ОСОБА_2 » та Зубиком А ОСОБА_3 ;
-          копію ордеру серії МК №118830;
-          звіти про виконану роботу від 29.10.2019р. і від 27.11.2019.;
-          рахунки-фактури від 29.10.2019р. і від 27.11.2019р.;
-           акти приймання-передачі наданої правової допомоги від 29.10.2019р. і від 27.11.2019р.;
-          квитанції від 30.10.2019р. і від 27.11.2019р. 
Суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат врахував, що справа є незначної складності, а ціна позову складає 9877,41 грн., тому дійшов висновку, що заявлена до відшкодування у розмірі 9275,00 грн. є надмірною. З урахуванням принципу справедливості і складності справи, обсяг опрацьованого матеріалу, суд першої інстанції визнав за необхідне присудити на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 5250,00 грн.
ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не оскаржив. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У постанові від 14.11.2019р. по справі № 826/15063/18 Верховний Суд зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Враховуючи викладене, а також висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та, як наслідок, пропорційного розподілу судових витрат, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 2625 грн. витрат на правничу допомогу.
Оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, не правильно застосовано норми матеріального права, тому, відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення – про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року скасувати.
Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 24 травня 2019 року №0157926-5006-1404 на суму 1422,81 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 24 травня 2019 року №0157927-5006-1404 на суму 3515,89 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Головного управління ДФС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 39394277, вул. Лягіна, 6, м.Миколаїв, 54001) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) 382,2 (триста вісімдесят дві гривні 20 копійок) грн. судового збору та 2625 (дві тисячі шістсот двадцять п`ять) грн. витрат на правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
                                                                      
                                                                 Повний текст судового рішення виготовлений 03 березня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук