Справа № 464/5262/18                                Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З. 
Провадження № 22-ц/811/3012/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 січня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадженнгя без повідомлення учасників справи цивільну справу № 464/5262/18 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -
в с т а н о в и л а :
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 з урахування уточненої позовної заяви, в якому просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 12 242,00 грн., моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. та судові витрати в розмірі 3 768,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про права власності на квартиру НОМЕР_3 від 05.10.1994. Наприкінці липня 2018 його квартиру було затоплено. Оскільки він певний час був відсутнім у своїй квартирі, то факт затоплення виявив лише 23.07.2018. Затоплення відбулось із квартири, що поверхом вище, про що було складено акт, а саме згідно акту ЛКП «Житловик-С» від 14.08.2018 причиною залиття стало безгосподарне відношення до сантехнічних приладів мешканців кв.158. Згідно висновку експерта №1006 від 24.04.2019 вартість матеріального збитку від пошкодження майна внаслідок залиття становить 12 242,00 грн. Крім цього, зазначає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливістю нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, а тому просить стягнути з відповідача на його користь 2 000 грн. моральної шкоди.
Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 242,00 грн. матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 472,80 грн. судових витрат.
В решті позову відмовлено.
Рішення оскаржила відповідача ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд дійшов безпідставного висновку, що затоплення відбулось з її квартири, не врахував пояснення та докази надані стороною відповідача. Зокрема, суд безпідставно не надав оцінки та залишив поза увагою акт складений ЛКП «Житловик-С» 21.05.2018 року та затверджений директором ЛКП та печаткою . Зазначений акт підтверджує, що 20.05.2018 року відбулось затоплення внаслідок вирваного шлангу в квартирі НОМЕР_2 , а відтак її вина у затопленні квартири позивача відсутня. 
Крім цього, судом порушено вимоги процесуального права, зокрема в тому, що збільшення позовних вимог та докази на підтвердження розміру завданої шкоди позивачем подано, а судом прийнято з порушенням встановленого ч.2 ст.49 ЦПК України строку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову вімовити в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скару позивач зазначає, що вважає рішення законним та обгрнтованим. Стверджує, що доводи апеляційної скарги є голослівни, оскільки відповіач в суді першої інстанції не ставила під сумнів вартість визначених експертом збитків та не зверталася до суду з клопотаннями про проведення будь-яких інших експертиз. Крім цього, відповідач не довела належними та допустими доказами, що шкода завдана не з її вини. Просить рішення суду залишити без змін. 
У письмових поясненнях адвокат відповідачки Івашків Ю.В. зазначає, що подані позивачем докази не дозволяють встановити момент коли відбулось затоплення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що затоплення вібулось в липні 2018 року без жодного належного доказу. Суд повністю проігнорував докази надані відповіачкою про те, що затоплення відбулось у травні з квартири НОМЕР_2 , що пітверджується актом ЛКП «Житловик-С». Стверджує, що акт склаений ЛКП «Житловик-С» від 14.08.2018 року наданий позивачем не витримує жодної критики, оскільки факти зазначені в ньому щодо систематичного затоплення не відповідають дійсності та обставинами справи.
У письмових поясненнях позивач ОСОБА_2 зазначає, що доводи апелянта про залиття квартири в травні з квартири НОМЕР_2 є безпідставними, оскільки факт залиття був виявлений ним 23 липня 2018 року. Відсутній у квартирі він був з 14 липня 2018 року по 23 липня 2018 року, а тому затоплення відбулося саме в цей період. З 20 травня по 14 липня він перебував в помешканні і жодних слідів замокання чи підтікання ним не спостерігалось. 
За змістом ст. 247 ч.2 ЦПК в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч.5 ст.268 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для її задоволення немає. 
У ч.1 ст.4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст.5 ЦПК України передбачено, що  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Факт залиття квартири, співвласником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актом від 14.08.2018 складеного комісією ЛКП «Житловик-С». Зазначеним актом встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулося через систематичні затоплення мешканцями квартири НОМЕР_1 . З виходом на адресу виявлено сліди замокання на стінах кухні та передпокою. 
У квартирі НОМЕР_1 зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_1 . 
Відповідно до висновку експерта № 1006 від 24.04.2019, вартість відновлювального ремонту необхідного для ліквідування наслідків залиття кварири АДРЕСА_1, в цінах станом на час проведення дослідження становить 12 242,00 грн.
Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Частиною 1  ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заперечуючи позов відповідач зазначає, що залиття відбулося не з її квартири, а з квартири НОМЕР_2 , що стверджується актом складеним ЛКП «Житловик-С» 22.05.2018 року. 
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У розумінні цивільного процесуального закону під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.
Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги.
Предмет доказування - це коло обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Як вбачається з вимог позовної заяви піставами позову є факт залиття квартири позивача наприкінці липня 2018 року. 
Заперечуючи позов відповідач посилається на відсутність її вини у залитті, зазначаючи , що залиття відбулося у вересні 2017 року та у травні 2018 року з квартири НОМЕР_2 . 
Задовольняючи позов, суд обгрунтовано зазначив , що відповідач не довела відсутності своєї вини у залитті квартири позивача.
Докази на які посилається відповідач, а саме акт від 22 травня 2018 року не стосується періоду та обставин, які є предметом доказування у даній справі, а тому вірно не взятий до уваги судом. 
 Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як зазначалося вище позовні вимоги заявлені з пістав залиття квартири позивача у липні 2018 року та суд першої інстанції навів обґрунтовані мотиви відхилення наданих відповідачем актів. 
Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Отже, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.
Таким чином, встановивши, що позивач довів розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що стало наслідком залиття квартири позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачкою.
Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача не заявляла та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Твердження в апеляційній скарзі про порушення процесуального права, а саме подання заяви про збільшення позовних вимог поза встановленим процесуальним законом строком є переконливими, однак не дають суду апеляційної інстанції права тільки з цих підстав скасувати судове рішення, яке по своїй суті є правильним. 
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується  (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце  (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).
Доводів щодо незаконності рішення в частині стягнення моральної шкоди, апеляційна скарга не містить, що свідчить про відсутність у суду апеляційної інстанції обов`язку обґрунтовувати законність рішення в цій частині. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Аналізуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, врахував принцип повного відшкодування шкоди потерпілому, з`ясував фактичний розмір заподіяних позивачу збитків, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відповідно до ст.375 ЦПК України таке слід залишити без змін. 
Керуючись ст.374 ч.1 п.1 , 375, 383,384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена  до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України .
Повний текст постанови складений 28 січня 2020 року.
Головуючий:                                                              Ю.Р. Мікуш 
Судді                                                                           Т.І.Приколота
                                                        Р.В.Савуляк