Справа № 466/6509/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/4032/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,
за секретаря – Матяш С.І.,
з участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді - Кавацюка В.І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування державного акту про право приватної власності на землю, визнання права приватної власності на земельну ділянку. Позов обґрунтувала тим, що 08 лютого 2018 року вона на підставі акту про проведені електронні торги від 07 лютого 2018 року оформила право власності на житловий будинок, загальною площею 341, кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., спецбланк ННА 767106, зареєстроване в реєстрі за №181, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 лютого 2018 року, індексний номер витягу 113351429. Однак, станом на даний час, придбаний нею будинок знаходиться на земельній ділянці розміром 0,0612 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка належала відповідачам згідно з державним актом про право приватної власності на землю серії ЛВ 50806004. Це своєю чергою створює умови щодо невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів по користуванню земельною ділянкою і не надає їй можливості реалізувати право на набуття права власності на земельну ділянку та в повній мірі реалізувати право щодо володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, в цьому випадку – житловим будинком. Позивач зазначила, що ОСОБА_5 чинить перешкоди щодо встановлення огорожі навколо будинку, не бажає спілкуватись з нею для налагодження добросусідських відносин, оскільки на земельній ділянці знаходиться ще один будинок, який належить відповідачам. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року вищевказану позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
06 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення з вирішення питання про судові витрати щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» витрат на правничу (правову) допомогу адвоката у розмірі 17 600 грн., згідно з укладеним нею з цим об`єднанням договору №18.11-20.01 від 20.11.2018 року про надання правової допомоги, з яких: 12 000 грн. – за ознайомлення адвокатом з матеріалами цивільної справи №466/6509/18; підготовку, підписання та скерування адвокатом у її інтересах відзиву на позов у цивільній справі №466/6509/18 після ознайомлення з матеріалами вказаної справи; 5 600 грн. – за представництво адвокатом Дмитренком В.П. її інтересів у чотирьох судових засіданнях (22.03.2019 року, 07.05.2019 року, 20.05.2019 року та 03.06.2019 року) по 1400 грн. за кожне.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» витрати на правову допомогу у розмірі 17 600, 00 гривень (сімнадцять тисяч шістсот гривень).
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що єдиним документом, на який посилається суд першої інстанції є договір № 18.11-20.01 від 20.11.2018 року. Звертає увагу на те, що документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) стороною відповідача не надавалась та судом не досліджувались. Вважає, що стороною відповідача також не доведено факту участі в судових засіданнях 22.03.2019 року, 07.05.2019 року, 20.05.2019 року, 03.06.2019 року, оскільки більшість з них не відбулись. Посилається на те, що суд першої інстанції постановив оскаржену ухвалу без виклику та повідомлення позивача, чим позбавив його можливості не погодитись з розміром судових витрат на оплату правової допомоги, подати клопотання про зменшення таких витрат та довести їх неспівмірність. Вважає, що розмір витрат, визначений позивачем на правову допомогу є необґрунтованим, у зв`язку з відсутністю розрахунку його вартості та явно неспівмірним до даної категорії справ, стадії судового розгляду, обсягу проробленої роботи та звертає увагу на те, що інші процесуальні документи окрім одного відзиву, не складались. Також посилається на те, що за приписами ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року.
Представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Дмитренко В.П. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що ОСОБА_3 , інтереси якої він представляє у Львівському апеляційному суді, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 повністю заперечує. У відзиві представником відповідача ОСОБА_3 – адвокат Дмитренко В.П. звертає увагу на таке. Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 сформульовані без урахування повноважень суду апеляційної інстанції, визначених п.п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, оскільки у таких вимогах не зазначено, що має зробити суд апеляційної інстанції після скасування оскарженої ухвали. В суді першої інстанції позивачка ОСОБА_1 не скористалась своїм процесуальним правом на подачу відповіді на відзив від 05.12.2018 року, в якому в порядку п.8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_3 очікує понести в зв`язку із розглядом справи та клопотання в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України про зменшення витрат ОСОБА_3 на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції не заявляла. У зв`язку з наведеними обставинами у суду першої інстанції не було законних підстав самостійно, без клопотання сторони позивача, надавати оцінку співмірності витрат ОСОБА_3 на оплату правничої допомоги адвоката у суді першої інстанції так само як і зменшувати такі витрати. Такої ж правової позиції щодо практичного застосування ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України притримується і Касаційний цивільний суд Верховного Суду у своїх судових рішеннях. Касаційний цивільний суд Верховного Суду наголошує також в інших своїх судових рішеннях, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Посилається на те, що ОСОБА_3 у відзиві від 05.12.2018 року звертала увагу суду на те, що позов ОСОБА_1 потрібно залишити без руху на підставі ст. 13 Конвенції від 04.11.1950 року у поєднанні з п.1 ст. 6 Конвенції від 04.11.1950 року, п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Позивач в порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у своїй позовній заяві не виклала обставини, яким вона обґрунтовує вимогу про визнання недійсним та скасування акту на землю, та не зазначила доказів, що підтверджують відповідні обставини. Подання завідомо безпідставного позову до ОСОБА_3 згідно з п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України є зловживанням ОСОБА_1 процесуальними правами, а неявка останньої та її представника в судові засідання, які призначались на 20 травня 2019 року та на 03 червня 2019 року і неповідомлення суду в порядку ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини своєї неявки є нічим іншим, в розумінні рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», як прийомами, які пов`язані із зволіканням стороною позивача у розгляді справи (необґрунтовані дії позивача), внаслідок чого він, як представник ОСОБА_3 , змушений був прибувати у підготовчі засідання, готуючись до участі в них, а відтак є правові підстави, передбачені ч. 5 ст. 142 ЦПК України для компенсації здійснених ОСОБА_3 витрат, пов`язаних з розглядом справи. Суд першої інстанції врахував, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар. В договорі №18.11-20.01 від 20.11.2018 року про надання правової допомоги, укладеному між Адвокатським об`єднанням «Дмитренко та Партнери» і ОСОБА_3 було визначено в порядку ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» фіксований розмір гонорару, а не погодинна оплата, як помилково стверджує апелянт. Судом першої інстанції було також враховано, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на можливість стягнення суми відшкодування судових та інших витрат безпосередньо на рахунки представників заявників. Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що йому не було відомо про дату засідання, призначеного на 11.06.2019 року, оскільки згідно з ч. 4 ст. 270 ЦПК України не передбачено обов`язку суду викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання при вирішенні питання про ухвалення додаткового судового рішення. Просить суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 11 червня 2019 року – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких підстав.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правову допомогу, взяв до уваги види правової допомоги, що були надані відповідачу ОСОБА_6 адвокатом Дмитренком В.П., а саме: ознайомлення з матеріалами справи, підготовка, підписання та скерування відзиву, участь у судових засіданнях, а також врахував реальний час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду і складність справи.
З урахуванням розумності визначеного часу, витраченого на ознайомлення з матеріалами справи, участь у чотирьох судових засіданнях, складання відзиву, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь Адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» належить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 17 600 грн.
Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, врахував те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.
Однак, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.  257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Шевченківський районний суд м. Львова 03 червня 2019 року постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування державного акту про право приватної власності на землю, визнання права приватної власності на земельну ділянку залишив без розгляду на підставі ч.5 ст. 223 ЦПК України та п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення без розгляду позову ОСОБА_7 , виходив з того, що в підготовчі судові засідання, які призначались на 20 травня 2019 року о 15.00 год. та на 03 червня 2019 року о 17.00 год., представник позивача ОСОБА_8 – адвокат Пащинська А.О. не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім цього, не з`явилась жодного разу в підготовчі судові засідання і позивач ОСОБА_1 
06 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення та вирішення питання про судові витрати щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» витрат на правничу (правову) допомогу адвоката у розмірі 17 600 грн. (арк. спр. 96).
Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. ч. 5, 6 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Таким чином, за змістом частини п`ятої статті 142 ЦПК України,  для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.  
З матеріалів справи встановлено, що в серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування державного акту про право приватної власності на землю, визнання права приватної власності на земельну ділянку, який обґрунтувала тим, що 08 лютого 2018 року вона на підставі акту про проведені електронні торги від 07 лютого 2018 року оформила право власності на житловий будинок, загальною площею 341, кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, станом на даний час, придбаний нею будинок знаходиться на земельній ділянці розміром 0,0612 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка належала відповідачам згідно з державним актом про право приватної власності на землю серії ЛВ 50806004, що в повній мірі не дає їй можливості реалізувати право щодо володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, в цьому випадку – житловим будинком. Позивач зазначила, що ОСОБА_5 чинить їй перешкоди щодо встановлення огорожі навколо будинку, не бажає спілкуватись з нею для налагодження добросусідських відносин, оскільки на земельній ділянці знаходиться ще один будинок, який належить відповідачам.
14 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі та призначив підготовче засідання на 01 жовтня 2018 року (арк. спр. 12). 
01 жовтня 2018 року у судове засідання з`явились представник позивача – Пащинська А.О. та відповідач ОСОБА_5 (арк. спр. 22). В цьому судовому засіданні представник позивача – Пащинська А.О. просила оголосити перерву, оскільки стороною позивача не отримано відзиву на позовну заяву. Розгляд справи відкладено на 02 листопада 2018 року.
30 жовтня 2018 року представником позивача – Пащинською А.О. подано відповідь на відзив (арк. спр. 27-30).
02 листопада 2018 року у судове засідання прибула лише представник позивача – ОСОБА_9 та в цьому ж судовому засіданні головуючим суддею оголошено, що від ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі у зв`язку з чим цю справу буде направлено до суду апеляційної інстанції (арк. спр. 36).
20 листопада 2018 року між Адвокатським об`єднанням «Дмитренко та Партнери» та ОСОБА_3 укладено договір №18.11-20.01 про надання правової допомоги (арк. спр. 45-47).
14 січня 2019 року ухвалою Львівського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року у зв`язку з невиконанням апелянтом вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та неподанням заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали із зазначенням поважних підстав пропуску такого (арк. спр. 52).
Справу повернуто до Шевченківського районного суду м. Львова.
06 грудня 2018 року адвокатом Дмитренко В.П. в інтересах ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву (арк. спр. 54-59).
Судове засідання у справі після повернення такої із суду апеляційної інстанції призначено на 22 березня 2019 року (арк. спр. 70).
22 березня 2019 року до суду прибули представник позивача – Пащинська А.О. та представник відповідача ОСОБА_4 (арк. спр. 75). Однак, від відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її відрядженням та станом здоров`я її адвоката (арк. спр. 74). У зв`язку з цим, суд відклав розгляд справи на 07 травня 2019 року та попередив відповідача ОСОБА_5 , що у випадку її повторної неявки судове засідання буде проводитись у її відсутності.
07 травня 2019 року в судове засідання з`явились представник відповідача – Дмитренко В.П., відповідач ОСОБА_5 , представник позивача – ОСОБА_9 (арк. спр. 80). У судовому засіданні представник позивача – Пащинська А.О. заявила клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з її зайнятістю в кримінальному провадженні як захисника свідка. Судом клопотання задоволено та оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 20 травня 2019 року, про що розписалися учасники справи (арк. спр. 81).
17 травня 2019 року представник позивача – Пащинська А.О. подала клопотання про продовження строків підготовчого провадження та просила, з метою подачі додаткових доказів та визначення вартості майна, яке є предметом позову, для належної підготовки справи по суті продовжити строк підготовчого провадження на тридцять днів (арк. спр. 82-83).
20 травня 2019 року в судове засідання з`явились відповідач ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 (арк. спр. 84-85). Розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи та в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 03 червня 2019 року.
03 червня 2019 року в судове засідання з`явились відповідач ОСОБА_5 , представник відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_10 , представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 (арк. спр. 91). В цьому ж засіданні представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 заявив клопотання про залишення позову без розгляду так як позивач та її представник повторно не з`явились в підготовче судове засідання, представник відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_10 просила оголосити перерву та повторно викликати позивача.
03 червня 2019 року Шевченківський районний суд м. Львова постановив ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч.5 ст. 223 ЦПК України та п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України (арк. спр. 92).
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Дмитренко В.П. у відзиві на апеляційну скаргу посилався на те, що позивач, в порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, у своїй позовній заяві не виклала обставини, яким вона обґрунтовує вимогу про визнання недійсним та скасування акту на землю, та не зазначила доказів, що підтверджують відповідні обставини. Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Дмитренко В.П. зазначив, що подання завідомо безпідставного позову до ОСОБА_3 згідно з п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України є зловживанням ОСОБА_1 процесуальними правами, а неявка останньої та її представника в судові засідання, які призначались на 20 травня 2019 року та на 03 червня 2019 року і неповідомлення суду в порядку ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини своєї неявки є нічим іншим, в розумінні рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», як прийомами, які пов`язані із зволіканням стороною позивача у розгляді справи (необґрунтовані дії позивача), внаслідок чого він, як представник ОСОБА_3 , змушений був прибувати у підготовчі засідання, готуючись до участі в них, а відтак є правові підстави, передбачені ч. 5 ст. 142 ЦПК України для компенсації здійснених ОСОБА_3 витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Апеляційний суд, проаналізувавши процесуальні дії сторони позивача у цій справі, вважає зазначені у відзиві твердження представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Дмитренко В.П. про необґрунтовані дії позивача у цій справі безпідставними. Також суд апеляційної інстанції враховує те, що саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. 
Встановивши, що позивач та її представник у судові засіданні, призначені на 20 травня і   03 червня 2019 року, не з`явились, що за умови, визначеної п. 3 ч. 1 ст.  257 ЦПК України не є перешкодою для залишення позову без розгляду, апеляційний суд доходить висновку, що обставини, які свідчать про необґрунтованість дій позивача чи зловживання ним процесуальними правами у цій справі відсутні.
Як зазначено вище судом апеляційної інстанції, за приписами статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядомсправи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Аналіз цієї процесуальної норми вказує на те, що  для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі залишення позову без розгляду, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені
Як встановлено із змісту заяви представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про стягнення витрат на правничу допомогу, така заява не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача ОСОБА_7 (арк. спр. 96). Крім того, представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 подав заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в порядку п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України та просив ухвалити додаткове рішення.
Проте, зміст відзиву на апеляційну скаргу значно розширює та доповнює вимоги заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст.  367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо надання оцінки діям позивача ОСОБА_1 при зверненні із зазначеним вище позовом апеляційний суд доходить висновку про відсутність передумов зловживання правом на судовий захист з боку ОСОБА_1 та доказів необґрунтованих дій як позивача, так і її представника. Так, саме по собі пред`явлення позову ОСОБА_1 в суд та прояв дії принципу диспозитивності в його реалізації не може свідчити про необґрунтовані дії позивача, так як це її право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України.
З урахуванням наведеного, на думку апеляційного суду, стороною відповідача не наведено обставин та не надано на їх підтвердження доказів, які б дали змогу зробити висновок про необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, що виключає можливість для задоволення заяви про їх компенсацію із застосуванням ч.5 ст.142 ЦПК України.
Суд першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали зазначеного не врахував, та дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу з порушенням норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу, спростовуються наведеним вище та не містять обґрунтованих підстав для залишення оскарженої ухвали без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення увідповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу належить задовольнити, ухвала суду скасувати, в задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 17 600 грн. відмовити.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Адвокатського об`єднання «Дмитренко та Партнери» витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 17 600 грн. відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                            Курій Н.М.

Судді:                                                                                     Ванівський О.М.

                                                                       Мельничук О.Я.