ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14097/14	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/91/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
за участі секретаря —Кантицької О.І.
та сторін —представників: ОСОБА_1 адвоката Ходюк К.М.; Штогрін М.Д. адвокатів Стадник В.О., Авдєєнко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14097/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності, 

В С Т А Н О В И В:

       у серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності.
       В обґрунтування позову посилається на те, що з 20.02.1982 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірвано 28.09.2010 року. За час перебування у шлюбі ними набуто у власність будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку, загальною площею 332,7 кв.м., гаража та огорожі, а також земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, де право власності зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу вказане майно залишилось у користуванні відповідача і у добровільному порядку між ними не досягнуто згоди про його поділ, у зв`язку із чим вона змушена звернутись до суду та просить провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй в натурі 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, гаражу та огорожі та 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га,що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 — відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 вересня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірне будиноковолодіння належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, оскільки набуте на підставі договору дарування зіславшись на п. 2 ст. 57 СК України. Однак такий висновок спростовується наявними у матеріалах справи доказами.
       17 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно був укладений договір дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюком І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 4217. Нажаль, на даний час позивач не може документально довести, що насправді мав місце договір купівлі-продажу, а не дарування цього будинковолодіння. Насправді причина з яких був укладений саме договір договір дарування, а не купівлі-продажу, полягав в іншому — ОСОБА_1 перебувала за кордоном в Італії і не могла засвідчити нотаріально свою згоду як дружина на придбання будинку.
       Проте, набуття на підставі договору дарування відповідачем будинковолодіння по АДРЕСА_1 не мало значення для вирішення спору. Предметом договору дарування був старий глинобитний будинок загальною площею 38,2 кв.м. та житловою площею 21.7 кв.м., кам`яний погріб та огорожа з металевої сітки. Даний будинок був зруйнований і на його місці споруджено новий загальною площею 332,7 кв.м., житловою площею 60.7 кв.м, новий гараж та нова кам`яна огорожа.
       Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно САВ № 064367, виданим 22.07.2007 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради та зареєстрованим ТОВ “Міське бюро технічної інвентаризації” відповідно до витягу № 15318695 від 22.07.2007 року чітко засвідчено факт — право власності у ОСОБА_4 на даний новий будинок виникло не на підставі договору дарування від 17.04.2003 року № реєстру 4217, а на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 780 від 13.06.2007 року. Саме рішення органу місцевого самоврядування, яким прийнято до експлуатації новий будинок та вирішено оформити за ОСОБА_2 право власності є підставою набуття такої власності. Вказане свідоцтво САВ № 064367 від 22.07.2007 року, рішення ВКТМР № 780 від 13.06.2007 року та витяг № 15318695 від 22.07.2007 року знаходяться у матеріалах справи.
       Також законом презюмується, що кожна річ придбана під час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності, поки не буде доведено протилежне. У відзиві на позовну заяву не наведено доказів того, що спірне майно було побудовано у період з 2003 року по 2007 рік лише за особисті кошти ОСОБА_2 . Разом з тим, враховуючи встановлену законом презумцію саме відповідач мав би доводити, що побудова будинку виконувалась ним у період перебування у шлюбі з позивачкою, однак лише за особисті кошти. Тільки за наявності переконливих доказів того, що в будівництво спірного будинку були вкладені виключно особисті кошти відповідача встановлена законом презумція може вважатись спростованою. Відтак твердження про те, що спірний будинок не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя є бездоказовим і прийняті судом до уваги з порушенням вимог ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України.
       Представник ОСОБА_2 - адвокат Стадник В.О. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що підстави, яким апелянт обґрунтовує свої апеляційні вимоги, а саме те, що суд прийшов до хибної думки про набуття на підставі договору дарування відповідачем будинковолодіння по АДРЕСА_1 не мало значення для вирішення спору, оскільки даний будинок був зруйнований і на його місці споруджений новий, який зареєстрований відповідно до рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 780 від 13.06.2007 року є надуманими, неправдивими та такими, що вводять суд апеляційної інстанції в оману. В матеріалах справи наявні всі докази того, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 відповідач у відповідності до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.04.2003 року отримав в дар від ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га.
       На підставі рішення №780 від 13.06.2007 року виконавчого комітету Тернопільської міської ради оформлено за ОСОБА_2 право власності на дане будинковолодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 332,7 кв.м та гаража за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 22.07.2007 року та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за №19648926.
       Апелянт не оспорювала укладені договори в судовому порядку, а тому вони є дійсними та такими, що підтверджують право особистої власності відповідача.
       Що ж стосується збільшення площі спірного будинку то це свідчить лише про зроблені покращення та перепланування в подарованому майні, які відповідач проводив з теперішньою дружиною ОСОБА_5 і дані обставини суд першої обставини встановив. Так в рішенні суд вказав, що відповідач з ОСОБА_5 з 2002 року перебував у фактичних шлюбних стосунках зі своєю теперішньою дружиною, яка народила спільну дитину - сина, а позивач з 2004 року на постійній основі проживає у США і даний факт підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2012 року про втрату права на житло.
       Позиція апелянта, що сам факт перебування в зареєстрованому шлюбі дає їй право володіти 1/2 частиною майна відповідача, спростовується судовою практикою відповідно до якої: визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
       Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
       Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч.З ст.372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
       Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8.11.2017 року (справа №61447цс17).
       Також апелянтом не надано жодного доказу щодо її частки у спільному майні. Сторони в позасудовому порядку врегулювали спір щодо поділу майна, оскільки в поданих відповідачем розписках позивачка зазначила, що претензій до майна ОСОБА_2 не має та до суду звертатись не буде.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ходюк К.М. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній
       Представники ОСОБА_2 адвокати Стадник В.О, Авдєєнко В.В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.1982 року, який розірвано 28.09.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. (т.1, а.с.6,7).
       Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є повнолітніми та проживають у США (т.1,а.с.8).
       Під час перебування у шлюбі із позивачем, ОСОБА_2 у відповідності до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І.Л., за реєстром №4217 отримав в дар від ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 38,2 кв м, житловою — 21,7 кв м з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за вказаною адресою та розташована на території Тернопільської міської ради (т.1, а.с. 49,50).
       Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №780 від 13.06.2007 року за ОСОБА_2 вирішено оформити право власності на будинковолодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 332,7 кв.м. та гаража за адресою АДРЕСА_1 (т.1,а.с.10). 
       У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 22.07.2007 року та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за № 19648926 будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 332,7 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., гаража та огорожі належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1,а.с.11).
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2012 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право на користування житлом у будинковолодінні АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з тих підстав, що остання понад вісім років без поважних причин за вказаною адресою не проживає (т.1, а.с.73). Дане рішення позивачка не оспорювала.
       В апеляційній інстанції представник апелянта не заперечував факт виїзду ОСОБА_1 на постійне місце проживання у США у 2004 році, де проживає по даний час і є громадянкою США з 17.05.2010 року. 
       22.08.2013 року відповідач уклав шлюб із ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 22.08.2013 року (т.1, а.с.52).
       Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 14.04.2010 року повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.51).
       З долучених до справи письмових розписок ОСОБА_1 вбачається, що остання 07.05.2013 року та 21.08.2013 року отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 15000 доларів США на власні потреби (лікування зубів) (т.1, а.с.54).
       У розписці від 22.10.2013 року ОСОБА_1 вказала, що отримала від відповідача грошові кошти в сумі 50000 ( п`ятдесят) доларів США, які останній частково перерахував на потреби їхніх спільних дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що перебувають за кордоном, так як і вона. Претензій до майна ОСОБА_2 не має та до суду звертатись не буде (т.1, а.с.55).
       Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
       Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Дана стаття СК України кореспондується з ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.
       Частиною першою ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу — ст. 68 СК України.
       Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
       Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таке ж положення міститься у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
       Частинами першою та другою ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
       У відповідності до ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
       У разі виділу частки майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду — ч. 2 ст. 370 ЦК України. 
       Із роз`яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” № 11 від 21.12.2007 року вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       Обґрунтуванням позовних вимог ОСОБА_1 є лише факт набуття відповідачем у власність спірного майна саме під час перебування їх у шлюбних відносинах до 2010 року.
       У статті 57 СК України наведено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. 
       Зокрема, у відповідності до п. 2 ч.1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. 
       Відтак, сам лише факт набуття подружжям чи чоловіком або дружиною майна під час шлюбу не є безумовною підставою для поширення на це майно правового статусу спільної сумісної власності, оскільки необхідно довести не лише, що майно придбане під час шлюбу, а й те, що джерелом набуття цього майна виступили спільні кошти чи спільна праця подружжя. Окрім цього, законодавцем окремо визначено перелік майна, що відноситься до особистої приватної власності дружини чи чоловіка, незважаючи на те, що набуте у власність під час перебування у шлюбі.
        Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
       У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування - ч.2 статті 78 ЦПК України.
       Матеріалами справи доведено та не спростовано ніякими доказами апелянта той факт, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 набуте відповідачем на підставі договору дарування від 17.04.2003 року.
       Що ж стосується збільшення загальної площі до 332,7 кв м та житлової площі - 60. 7 кв. м даного будинку, суд першої інстанції правильно прийшов до переконання, що таке збільшення відбулось в результаті покращення та перепланування подарованого йому будинку за кошти самого відповідача, так як позивачка із 2004 року виїхала разом із двома синами на постійне місце проживання до США, будь-яких коштів чи матеріалів на перебудову будинку не надавала, що не заперечувалось її представником в апеляційній інстанції. Дані обставини підтверджено показами свідків ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_9 (сусідка), ОСОБА_10 (племінник). Що є стосується пояснень свідків зі сторони позивачки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , то суд не взяв їх до уваги, так як їм відомо про всі ці обставини зі слів ОСОБА_1 .
       Голослівними є посилання апелянта на те, що відповідач отримував дохід від спільного бізнесу подружжя, здаючи в оренду належний на праві власності відповідачу будинок із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 (який є власністю відповідача на підставі договору дарування від 16.03.2002 року, реєстр №2689), а кошти вкладав в будівництво даного будинку, оскільки цей факт жодним доказом нею не підтверджено.
       Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 2002 року перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 з якою зареєстрував шлюб 22.08.2013 року, а ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син.
       06 серпня 2004 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ КБ “Приватбанк” кредитний договір на суму 10000 євро для проведення ремонту будинку (т.1, а.с 60).
       Доказів на те, що ОСОБА_1 передавала кошти із-за кордону ОСОБА_2 на будову спірного будинку матеріали справи не містять, що й не заперечується її представником.
       Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що отриманий у дар та перебудований будинок, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 , так як будь яких належних та допустимих доказів щодо внесення вкладу для збільшення площі спірного будинку ОСОБА_1 не надано, що визнається її представником, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності між ним та ОСОБА_1 та не підлягає поділу у відповідності до вимог діючого законодавства.
       Що ж стосується земельної ділянки розміром 0,1000 га по вищезгаданій адресі, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у її поділу, оскільки право власності на неї ОСОБА_2 набув в результаті договору дарування від 17.03.2004 року, укладеного із ОСОБА_3 , а тому вона хоч і набута під час перебування у шлюбі із апелянтом, однак є його особистою власністю і поділу не підлягає.
       Аналізуючи докази по справі, судом першої інстанції правильно не взяв до уваги висновки комплексної будівельно, земельно-технічної та додаткової земельно-технічної експертиз, якими визначено можливі варіанти поділу у рівних частках спірних об`єктів, оскільки судом не встановлено правових підстав для визнання їх об`єктом спільного майна подружжя.                Виходячи з вищезазначеного, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя з виділенням частки в натурі є правильним та обґрунтованим.
       Сам по собі факт перебування у шлюбних відносинах сторін до 2010 року не є підставою для визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку площею 332,7 кв.м та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та проведення його поділу з виділенням ОСОБА_1 1/2 частки. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного з них.
       Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції належним чином оцінивши подані сторонами докази правильно виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно набуто ними за їхні спільні кошти або спільною працею. Крім того, нею не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про надання коштів та розмір фактичних внесків та трудових затрат для будови даного будинку як об`єкта спільного майна подружжя, чим спростовано доводи апеляційної скарги.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 грудня 2019 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року підлягає поновленню. 

       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, 
       
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року — залишити без зміни.
       Відновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак