Постанова
іменем України

12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 346/6523/18
провадження № 51-4394км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
захисника                                                   ОСОБА_7 ,                        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого                   ОСОБА_6 , його захисника – адвоката ОСОБА_7 і прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                     № 12018090180001153, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 391, ч. 3 ст. 27,                              ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області                        від 18 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ст. 391 КК на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням                 ст. 69 КК – 2 роки 1 місяць із конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 309 КК – 2 роки.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого більш суворим покаранням, призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць із конфіскацією майна.
Згідно зі ст. 71 КК до призначеного судом покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області                  від 15 травня 2013 року і призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, будучи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), за наступних обставин.
З 04 липня 2013 року ОСОБА_6 відбував покарання в установі виконання покарань, а саме в Державній установі «Коломийська виправна колонія                                (№ 41)» (далі – установа), розташованій у с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області (вул. Привокзальна, 30).
За час перебування в установі засуджений ОСОБА_6 вчиняв злісні порушення встановленого порядку відбування покарання, через що його було взято на профілактичний облік, 56 разів було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Через безуспішне застосування інших заходів впливу 17 вересня 2018 року до засудженого ОСОБА_6 за чергове порушення встановлених заборон суд застосував стягнення у виді переведення його до приміщення камерного типу на строк 3 місяці.
На виконання рішення суду від 17 вересня 2018 року засуджений ОСОБА_6                        03 жовтня 2018 року о 15:20 був переведений до приміщення камерного типу № 4 установи. 
09 жовтня 2018 року засудженому ОСОБА_6 було роз`яснено його обов`язки, передбачені законодавством для засуджених до покарання у виді позбавлення волі, та попереджено про передбачену ст. 391 КК кримінальну відповідальність.
Однак засуджений ОСОБА_6 , маючи умисел на тривалу злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, будучи згідно з графіком чергування засуджених, які утримуються в камері ПКТ № 04, на листопад 2018 року, черговим по камері, та обізнаним зі своїми обов`язками, 21 листопада 2018 року о 20:45, перебуваючи у камері № 04 приміщення камерного типу установи, категорично відмовився виконувати обов`язки чергового по камері. На зауваження з приводу цього порушення засуджений ОСОБА_6 не реагував. У зв`язку з цим начальником установи 27 листопада 2018 року до засудженого  ОСОБА_6 за порушення режиму відбування покарання застосовано захід дисциплінарного стягнення у виді догани. 
Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на тривалу злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, будучи за графіком чергування засуджених, які утримуються в камері ПКТ № 04, на листопад 2018 року, черговим по камері та обізнаним зі своїми обов`язками, 22 листопада 2018 року о 20:40 засуджений ОСОБА_6 , перебуваючи у камері № 04 приміщення камерного типу установи, категорично відмовився виконувати обов`язки чергового по камері. На зауваження та рекомендацію взятися до виконання своїх обов`язків засуджений ОСОБА_6 категорично відмовився. У зв`язку з цим начальником установи 27 листопада                 2018 року до засудженого ОСОБА_6 за порушення режиму відбування покарання застосовано захід дисциплінарного стягнення у виді суворої догани. 
Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на тривалу злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, будучи згідно з графіком чергування засуджених, які утримуються в камері ПКТ № 04, на листопад 2018 року, черговим по камері та обізнаним зі своїми обов`язками, 27 листопада 2018 року о 20:45, засуджений ОСОБА_6 , перебуваючи у камері № 04 приміщення камерного типу установи, категорично відмовився виконувати обов`язки чергового по камері. На зауваження засуджений ОСОБА_6 належним чином не відреагував. У зв`язку з цим начальником установи 04 грудня 2018 року до засудженого ОСОБА_6 за порушення режиму відбування покарання застосовано захід дисциплінарного стягнення у виді догани.
Після цього, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, засуджений ОСОБА_6 , всупереч вимогам статей 9, 107 Кримінального виконавчого кодексу України та                   ст. 2 розділу II, ч. 3 додатку 20 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 06 грудня 2018 року об 11:15, будучи згідно з графіком чергування засуджених, які утримуються в камері ПКТ № 04, на грудень 2018 року, черговим по камері, під час проведення покамерної перевірки наявності засуджених у приміщеннях камерного типу установи адміністрацією цієї установи, а саме її начальником полковником внутрішньої служби ОСОБА_8 , першим заступником начальника установи підполковником внутрішньої служби ОСОБА_9 , черговим помічником начальника установи майором внутрішньої служби ОСОБА_10 , заступником чергового помічника начальника установи старшим прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_11 , молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки установи старшим прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_12 , не узявся до виконання свого обов`язку як чергового по камері доповідати про чисельність засуджених, які утримуються в камері, під час входу до камери представників адміністрації та осіб, яких вони супроводжують. На неодноразово висловлену законну вимогу начальника установи взятися до виконання свого обов`язку та повторне попередження про можливість притягнення його до кримінальної відповідальності за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, що передбачено ст. 391 КК, засуджений ОСОБА_6 у категоричній необґрунтованій формі відмовився від виконання своїх обов`язків, хоча був зобов`язаний і мав можливість їх виконати.
Крім цього, перебуваючи в установі, обвинувачений ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, усупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», «Про внесення змін до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», організував збут наркотичного засобу, обіг якого обмежений – бупренорфіну, до місця позбавлення волі, де відбував покарання за рішенням суду. З цією метою обвинувачений ОСОБА_6 у липні 2018 року підшукав співучасників – не встановлену слідством особу і свою дружину ОСОБА_13 . Обвинувачений ОСОБА_6 у телефонному режимі координував їхню діяльність та організував виконання ними злочину. Під його керівництвом не встановлена слідством особа за невідомих обставин придбала 16 таблеток із вмістом бупренорфіну та                     20 липня 2018 року на території Калуської дитячої поліклініки на вул. Будівельній, 3 у м. Калуші Івано-Франківської області передала їх дружині обвинуваченого – ОСОБА_13 . Наступного  дня остання за вказівками чоловіка помістила згорток із таблетками, що містять – бупренорфін, собі в інтимне місце з метою ретельного його приховання від працівників установи, а  приблизно о 13:00 її було допущено до кімнати довготривалих побачень № 3 установи, де згодом вона збула ОСОБА_6 вищенаведений наркотичний засіб.
Так, отримавши 21 липня 2018 року в період з 13:00 по 14:00 в приміщенні кімнати для довгострокових побачень № 3 установи від дружини ОСОБА_13 наркотичний засіб, обіг якого обмежений – бупренорфін, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені статтями 307 та 317 КК, діючи умисно незаконно придбав та зберігав при собі наркотичний засіб – бупренорфін, без мети збуту.
Івано-Франківський апеляційний суд 25 липня 2019 року скасував вирок суду першої інстанції у частині призначення  ОСОБА_6 покарання та постановив новий, яким призначив покарання у виді позбавлення волі: за ст. 391 КК на строк                  2 роки; за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК– 3 роки 6 місяців                     з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч. 2 ст. 309 КК–                       2 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків, частково приєднавши до покарання, визначеного попередньо на підставі ч. 1 ст. 70 КК, невідбуту частину покарання за вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2013 року, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Виключив з мотивувальної частини вироку посилання на те, що «вина ОСОБА_6 у вчиненні встановленого судом кримінального правопорушення повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах кримінального провадження, котрі ніким з учасників процесу не оспорюються,                      є належними та допустимими».
У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник – адвокат                             ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , просять скасувати вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2019 року щодо останнього через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Як зазначає ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції, врахувавши ті ж обставини, але без належного мотивування чи вказівки про наявність інших обставин, що обтяжують покарання, не навівши істотних обставин, які б давали підстави посилити покарання, і на власний розсуд свавільно трактуючи норми кримінального закону, усупереч ч. 3 ст. 67 КК, безпідставно застосував до нього значно суворіше покарання.   
Вказує на те, що колегія суддів не врахувала даних про його особу, ставлення до вчиненого, бажання виправитись, молодого віку, того, що він одружений, наявності на утриманні дитини і необхідності матеріального забезпечення cім`ї. Зазначає, що на цей час його дружна хворіє, доглядає за двома дітьми і не має змоги належним чином забезпечити виховання та утримання їх спільної дитини, суворість покарання позбавляє його можливості брати участь у вихованні дитини. 
Крім того, звертає увагу на те, що він щиро розкаявся у вчиненому, не завдав нікому шкоди, а його поведінка свідчить про виправлення. 
Разом із тим відзначає, що прокурор подав апеляційну скаргу із пропуском строку, визначеного п. 1 ч. 2 ст. 395 Кримінального процесуального кодексу України                 (далі – КПК), який закінчився 18 травня 2019 року (апеляційну скаргу подано                           20 травня 2019 року), а суд безпідставно прийняв її до розгляду.
Захисник ОСОБА_7 вказує, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, дійшов помилкового висновку, що судом першої інстанції недостатньо враховано ступінь тяжкості злочинів, кількість епізодів та особу обвинуваченого, а також не надав оцінки тому, що місцевий суд ці обставини врахував і належним чином вмотивовував із зазначенням обсягу дій ОСОБА_6 , не зважив на відсутність шкоди та думку прокурора, висловлену в судових дебатах, та, навівши ті самі, що і суд першої інстанції, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, з огляду на невстановлення обставин протилежного змісту призначив більший розмір покарання ОСОБА_6 , не вказавши правових підстав для цього.
Зазначає, що правовій оцінціпідлягали: дані стосовно особи ОСОБА_6 , який одружений; його правильна соціальна поведінка, про що свідчить безумовне визнання вини і бажання виправитись; молодий вік підзахисного; наявність на його утриманні дитини. 
Крім того, звертає увагу, що усупереч вимогам ст. 73 КК і п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК судами належним чином не обчислено та не зазначено початку строку відбування покарання. 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що хоча апеляційний суд і скасував вирок міськрайонного суду в частині призначеного   ОСОБА_6 покарання і постановив свій вирок, призначивши покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, проте неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність у частині загальних засад призначення покарання, не врахував суспільної небезпеки вчиненого злочину, яка визначається насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії на свідомість людей, їх мораль та спосіб життя. Зазначає, що фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення свідчать про його більшу суспільну небезпеку, оскільки ОСОБА_6   вчинив три злочини, зокрема злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, організацію збуту наркотичних засобів у місця позбавлення волі, незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів. Крім того, ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини у сфері обігу наркотичних засобів, що вказує на спрямованість обвинуваченого на вчинення таких злочинів. 
Позиції учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання своїх касаційних скарг і заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора, просив скасувати оскаржений вирок і призначити новий розгляд у апеляційному суді, а касаційні скарги сторони захисту – залишити без задоволення.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження,  перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
Висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6                                 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та правильність кваліфікації його дій                   за ст. 391, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК у касаційних скаргах                                               не оспорено.
Доводи, викладені в касаційних скаргах про порушення щодо ОСОБА_6   загальних засад призначення покарання, на думку суду касаційної інстанції, є безпідставними.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог дотримався з огляду на таке.
Обґрунтовуючи висновок щодо обраних ОСОБА_6 виду і міри покарання та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, апеляційний суд не лише виходив зі ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а й відповідно до вимог статей 65, 66 КК врахував усі пом`якшуючі покарання обставини, встановлені судом першої інстанції, а саме, щире каяття засудженого, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнання вини в повному обсязі, відсутність завданої шкоди, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також відповідно до ст. 67 КК обставини, які обтяжують покарання – рецидив злочину                           та вчинення злочину повторно. 
Водночас апеляційний суд врахував конкретні обставини кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, наслідки злочинних дій, тяжкість кримінальних правопорушень, передбачені законом покарання за вчинення таких злочинів, та дані про особу ОСОБА_6 , зокрема те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і вчинив злочини, відбуваючи покарання.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 відповідного покарання за ст. 391, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 307                                 із застосуванням ст. 69 КК та на підставі ч. 1  ст. 70 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що покарання, призначене засудженому за вказані злочини, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК. 
Підстав вважати його явно несправедливим як через м`якість, так і через суворість, на що сторони кримінального провадження послались у касаційних скаргах, колегія суддів не убачає.
Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що прокурор подав апеляційну скаргу з пропуском строку, визначеного п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК, є необґрунтованими.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 395 КПК апеляційна скарга подається на судові рішення, ухвалені судом першої інстанції, через суд, який ухвалив судове рішення.               
Пунктом 1 ч. 2 ст. 395 КПК встановлено, що апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Таким чином, при вирішенні питання, чи дотрималась особа, яка подала апеляційну скаргу, передбачених ст. 395 КПК строків, слід чітко встановити початок перебігу цих строків та їх закінчення.
При цьому суду необхідно враховувати положення статей 115, 116 КПК, які регулюють порядок обчислення процесуальних строків.
Як регламентовано ч. 7 ст. 115 КПК, при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами –                                    і неробочий час. Якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи.
За змістом ст. 116 КПК строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти.
Цих вимог закону суд  апеляційної інстанції дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_6   був проголошений 18 квітня 2019 року. 
Отже, останній день строку на апеляційне оскарження вказаного вироку припадав на 18 травня 2019 року, який був неробочим, а тому відповідно до приписів                             ч. 7 ст. 115 КПК останнім днем для подачі особою апеляційної скарги слід вважати наступний за ним робочий день, а саме 20 травня  2019 року. 
Апеляційну скаргу сторона обвинувачення подала 20 травня 2019 року, що підтвердженовідміткою поштового штемпеля на конверті (т. 4, а.п. 71), тобто вчасно. 
Стосовно доводів, викладених у касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 , про те, що всупереч вимогам ст. 73 КК і п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК судами належним чином не обчислено та не вказано початку строку відбування покарання, слід зазначити таке. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 26 вересня 2019 року задовольнив клопотання начальника Державної установи «Катеринівська виправна колонія (№46)» про уточнення початку строку покарання стосовно засудженого  ОСОБА_6 та постановив початок строку відбуття покарання згідно з вироком Коломийського міськрайонного суду у справі № 346/6523/18 обчислювати з 18 квітня 2019 року.
Разом із тим суд касаційної інстанції зазначає, що однією із загальних засад кримінального провадження є верховенство права (ч. 1 ст. 8 КПК). Відповідно до цієї засади людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Саме на реалізацію цієї засади спрямовані встановлені спеціальними нормами КПК винятки, які дають можливість судам усіх інстанцій без обмеження процесуальними позиціями сторін, навіть з власної ініціативи, приймати рішення щодо покращення правового становища обвинуваченого, засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за наслідками перегляду вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2019 року Івано-Франківський апеляційний суд постановив свій  вирок від 25 липня 2019 року, яким призначив ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК, допустивши при цьому неправильне визначення невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а саме - до покарання, визначеного відповідно до ч. 1 ст. 70 КК, частково приєднав невідбуту частину покарання (у виді позбавлення волі на строк 6 місяців) за  вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2013 року. При цьому необхідно зауважити, що Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 25 березня 2016 року відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_6 у строк відбування покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення з 12 січня до 17 червня 2013 року, що становить 5 місяців 5 днів з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. А отже, строк відбування покарання за цим вироком мав закінчитися 07 серпня 2019 року. 
Крім того, цей же суд ухвалою від 26 вересня 2019 року визначив обчислювати початок строку відбуття покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2019 року з дня винесення та оголошення вироку, тобто з 18 квітня 2019 року. А тому з урахуванням цієї ухвали суду, що набрала законної сили, невідбута ОСОБА_6 частина покарання у виді позбавлення волі за вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2013 року станом на 18 квітня 2019 року становила 3 місяці 19 днів. Саме такий максимальний строк покарання у виді позбавлення волі можливо було приєднати за вироком Івано-Франківського апеляційного суду від  25 липня 2019 року як невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Наведене свідчить про недотримання апеляційним судом вимог ч. 1 ст. 71 КК і дає суду касаційної інстанції підстави для зміни судового рішення відповідно до положень  ч. 2 ст. 433 КПК.  
Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника – адвоката ОСОБА_7 і прокурора  потрібно залишити без задоволення, проте, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника – адвоката ОСОБА_7 і прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 у порядку ч. 2 ст. 433 КПК змінити.
На підставі ст. 71 КК до покарання призначеного в порядку ч.1 ст. 70 КК частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2013 року і за сукупністю вироків остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
У решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3