КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
29 січня 2020 року
м. Київ
справа № 753/11126/19
провадження № 22-ц/824/2706/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О., який діє в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького на ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року по справі за позовом Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О. в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням у вищому військовому навчальному закладі, -
                                                 В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року  Заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О. в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням у вищому військовому навчальному закладі.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 02 серпня 2013 року по 26 травня 2017 року Курсант ОСОБА_1 навчався у Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького.
Після закінчення навчання відповідача у військовому званні «Лейтенант» направлено для подальшого проходження військової служби до Чопського прикордонного загону 94 прикордонний загін) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.
12 жовтня 2018 року наказом начальника 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України відповідача звільнено та виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення відповідно до п. 2ж» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту.
Посилаючись на пункт 10 статті 25 Закону України «      Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути суму витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням курсанта ОСОБА_1 в Академії за період з 02 серпня 2013 року по 26 травня 2017 року, сума яких складає 237 488, 10 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року позовну заяву Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О. в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням у вищому військовому навчальному закладі повернуто позивачу.
Не погоджуючись із указаною ухвалою Заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О., який діє в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу  для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в апеляційному порядку з огляду на недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Указує, що несвоєчасне відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних із його утриманням як курсанта у Академії негативно впливає на своєчасність виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та заробітної плати службовцям Державної прикордонної служби України, які проходять службу та працюють в Академії, що в свою чергу суттєво порушує інтереси членів їх сімей, завдає шкоди інтересам держави, а саме перешкоджає здійсненню загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України та підриває авторитет держави в цілому. А тому, в даному випадку прокурор діє згідно із пунктом 3 частини 1 статті 131 Конституції України, а саме звертається до суду в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України як орган уповноважений здійснювати функції у спірних відносинах, оскільки вказаний орган належним чином не здійснює захист інтересів держави, шляхом звернення до суду.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті  263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано, а судом не встановлено достовірних доказів наявності виключного випадку для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького та наявність об`єктивного суспільного інтересу.
  Колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Повноваження прокурорів, передбачені указаною статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством.
Частинами 3 та 4  статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України.
Частиною 3 статті 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативною у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.
Відтак, процесуальне представництво прокуратури у цивільному процесі має наступні ознаки: воно здійснюється лише колом суб`єктів (прокурорів), що прямо встановлені нормою спеціального Закону України «        Про прокуратуру»; воно здійснюється лише за умов і підстав, що прямо встановлені нормою спеціального закону «Про прокуратуру»; воно здійснюється лише в порядку, визначеному процесуальним законом.
Винятковий характер вказаного представництва також полягає у законодавчому встановленні обмеженого кола прокурорів, що мають право подати позовну заяву. Таке обмеження встановлене в частині першій статті 24 Закону України «Про прокуратуру», що є гарантією від зловживань з боку прокуратури своїм правом на подання позову.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
 Так, згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).
Враховуючи викладене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).
Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Зі змісту позовної заяви убачається, що військовий прокурор Ужгородського гарнізону звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України, як органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах з проханням повідомити чи вживалися заходи щодо стягнення у судовому порядку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів під час навчання у вищому військовому навчальному закладі,  що підтверджується листом 30.36-634вих-19 від 04 березня 2019 року.
Листом від 20 березня 2019 року 0.14-2761/0/6-19-Вих Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила Військову прокуратуру Ужгородського гарнізону Західного регіону України, що нею заходів представницького характеру щодо відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням в Академію громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не здійснювалось.
Тому, колегія суддів дійшла висновку, що факт не звернення до суду Адміністрації Державної прикордонної служби України з відповідним позовом, свідчить про неналежне виконання своїх повноважень.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О. в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького, вважаючи, що останнім не надано доказів наявності виключного випадку для подання позову в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького та наявності об`єктивного суспільного інтересу.
Як встановлено статтею 379 ЦПК України, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За викладених обставин ухвала Дарницького районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року про повернення позовної заяви не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа за правилами статті 379 ЦПК України, направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О., який діє в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького  задовольнити.
Ухвалу  Дарницького районного суду міста Київ від 19 серпня 2019 року  про повернення позовної заяви скасувати та направити справу за позовом Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону Крижановського О. в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Національної  академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням у вищому військовому навчальному закладі, до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий  	Т.О. Писана    	
Судді  	К.П. Приходько    	
 	С.О. Журба