П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1453/19	

Головуючий в 1 інстанції: Лебєдєва Г.В.
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м.Миколаїв
Повний текст судового рішення складений 15.08.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Колеснікова-Горобець І.О.,
прокурора Кавун А.В., представника Кабінету Міністрів України Гордієнка Д.О., представника державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Дабіжа Я.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Миколаївської обласної державної адміністрації, третя особа державне підприємство «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправним та скасування розпорядження, - 

В С Т А Н О В И В:

13.05.2019р. прокурор Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації, третя особа  державне підприємство «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправним та скасування розпорядження від 12.02.2019р. №35-р «Про надання дозволу державному підприємству «Адміністрація морських портів України» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки земель водного фонду державної власності із зміною цільового призначення на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту (реконструкція причалу №7) за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Миколаївська обласна державна адміністрація при прийняті оскаржуваного розпорядження перевищила надані їй повноваження, оскільки фактично розпорядилася внутрішніми морськими водами держави, що у відповідності до ст.14 Водного кодексу України належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.08.2019р. позов задоволений.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні  позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів  вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що листом ДП «Адміністрація морських портів України» від 30.05.2018р. №1801-02.02-3268 подано до Миколаївської обласної державної адміністрації клопотання про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,5га земель водного фонду із зміною її цільового призначення на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту (реконструкція причалу №7) по вул. Заводській, 23, Заводському районі м. Миколаєва. /т.1 а.с.17-18/
Розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 12.02.2019р. №35-р, відповідно до ст.ст. 2, 13. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 59, 79-1, 92, 123 Земельного кодексу України, ст.ст.25, 50 Закону України «Про землеустрій», надано дозвіл ДП «Адміністрація морських портів України» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,5000 га земель водного фонду державної власності із зміною цільового призначення на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту (реконструкція причалу №7) за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв. /т.1 а.с.16/
Не погоджуючись з вищезазначеним розпорядженням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки земель водного фонду, виконувач обов`язків прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з даним позовом, вважаючи що, повноваження на надання спірного дозволу надані Кабінету Міністрів України.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно з п.3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надано повноваження здійснювати представництво інтересів держави у суді, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. 
Частина 4 ст. 53 КАС України також визначає, що прокурор при зверненні до суду з позовною заявою обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту.
Таким чином, оскільки прокурор у даному випадку звертається до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, то саме бездіяльність цього органу повинна бути обґрунтована у позовній заяві.
Так, позивач зазначає, що прийняття відповідачем оскаржуваного розпорядження від 12.02.2019р. №35-р «Про надання дозволу державному підприємству «Адміністрація морських портів України» порушує виключне право власності держави на розпорядження внутрішніми морськими водами України, що становить державний (суспільний) інтерес та обумовлює необхідність захисту інтересів держави прокурором.
Водночас, Кабінетом Міністрів України та підпорядкованими йому органами виконавчої влади заходів щодо усунення порушення законодавства не вживалось.
Слід звернути увагу, що Кабінет Міністрів України наявність підстав для представництва не оскаржував, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в його особі не висловлював, а навпаки, підтримує доводи прокурора та вважає вимоги прокурора обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апелянта з приводу відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цій справі є необґрунтованими. 
Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16.
Статтею 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України (надалі – ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
У відповідності до ст.123 ЗК України надання земельних ділянок державної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади, які приймають рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
З метою проведення реконструкції причалу №7 та отримання документу, що підтверджує право користування земельною ділянкою, листом ДП «Адміністрація морських портів України» від 30.05.2018р. №1801-02.02-3268 подано до Миколаївської обласної державної адміністрації клопотання про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,5га земель водного фонду із зміною її цільового призначення на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту (реконструкція причалу №7) по вул. Заводській, 23, Заводському районі м. Миколаєва. /т.1 а.с.17-18/
Так, відповідно до  ст.79 ЗК України   земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Згідно зі  ст.3 Водного кодексу України   (надалі – ВК України) усі водні об`єкти на території України становлять її водний фонд. До водного фонду належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водостоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
Відповідно до   ст.4 ВК України  та ст.58  ЗК України  Україні належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; зайняті гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них.
За правилами ч.1-3 ст.84 ЗК України  у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст.59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і; берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст.122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. 
Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного(обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Разом з тим, згідно зі  ст.14 ВК України  до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить, зокрема, розпорядження водними об`єктами загальнодержавного значення.
Статтею 5 ВК України визначено, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води та територіальне море; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.
За правилами п.3 Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря України від забруднення та засмічення, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.1996р. № 269  внутрішні морські води України це, зокрема, води заток, бухт, губ і лиманів, морів та проток, що історично належать Україні.
Зі змісту наведених норм вбачається, що відповідна державна адміністрація на її території передає земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених ч.ч.3, 4, 8 ст.122 ЗК України, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб, у той час як управління та контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів, в тому числі розпорядження водними об`єктами загальнодержавного значення, належить до відання Кабінету Міністрів України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29.03.2016р. у справі №814/4685/13-а; від 21.07.2018р. у справі №814/1189/16.
Як вбачається з листів Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 06.09.2018р. №13-14-0.2-6621/2-18, Південно-бузького басейнового управління водних ресурсів від 23.07.2018р. земельна ділянка орієнтовною площею 0,5га за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв розташована в акваторії Бузького лиману, належить до земель водного фонду, а також до водних об`єктів загальнодержавного значення. /т.1 а.с.19-24/
Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на постанови Кабінету Міністрів України від 22.10.2008р. №934 «Про межі акваторії морського порту Миколаїв»; від 03.06.2013р. «Деякі питання акваторій морських портів» виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1-8 ст.8 Закону України «Про морські порти України» межами морського порту є межі його території та акваторії.
Межі території морського порту визначаються і змінюються Кабінетом Міністрів України, виходячи з положень  ЗК України.
Межі акваторій морських портів визначаються і змінюються Кабінетом Міністрів України без порушення меж акваторій суміжних морських рибних портів та річкових портів. Відведення акваторії морського порту (надання в користування) адміністрації морських портів України здійснюється на підставі рішення Кабінету Міністрів України відповідно до закону.
Таким чином, саме на виконання вимог ст.8 Закону України «Про морські порти України», Кабінетом Міністрів України вищезазначеними постановами визначив межі акваторій морських портів, зокрема, морського порту Миколаїв.
Водночас, вищезазначеними постановами Кабінету Міністрів України не надавався ДП «Адміністрація морських портів України» дозвіл щодо відведення в постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,5000 га земель водного фонду державної власності із зміною цільового призначення на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту (реконструкція причалу №7) за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, що б свідчило про реалізацію повноважень, визначених ст.14 ВК України та ст.ст.59, 116, 123 ЗК України.
Посилання Миколаївської обласної державної адміністрації на те, що оскільки спірна земельна ділянка входить до складу земельної ділянки площею 342,166га (кадастровий номер 4810136300:07:002:0010) яка зареєстрована у Державному земельному кадастрі,  власником якої у витязі визначено Миколаївську обласну державну адміністрацію, тому частина цієї земельної ділянки (342,166 га) може бути об`єктом земельних правовідносин, яким в праві розпоряджатися саме відповідач, - не заслуговують на увагу виходячи з наступного. /т.1 а.с.121-123/
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (в редакції, чинній на час внесення відомостей до Державного земельного кадастру) відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених ст.79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до ст.107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
Аналогічні положення передбачені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051.
Таким чином, внесення даних про земельні ділянки до Державного земельного кадастру, у тому числі змін до них, здійснюється на підставі документації із землеустрою.
Однак, представником відповідача під час судового засідання не було надано документацію із землеустрою щодо формування земельної ділянки площею 342,166га для визначення чи є спірна земельна ділянка частиною земельної ділянки, яка належить відповідачу.
Відповідно до ст.331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення такого майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права.
Згідно ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Отже, право власності на земельну ділянку виникає саме з моменту державної реєстрації прав на неї.
Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, державним реєстратором не проводилася державна реєстрація виникнення права державної власності у Миколаївської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 342,166га за кадастровим №4810136300:07:002:0010. /т.1 а.с.164/
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуване розпорядження від 12.02.2019р. №35-р Миколаївська обласна державна адміністрація діяла поза межами наданих їй повноважень, а тому спірне розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.
За правилами    ст.316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду                від 15 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Повний текст судового рішення складений 05.02.2020р.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.