ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/626/19	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/177/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Хома М. В., 
за участю секретаря – Іванюти О.М.
та сторін —представника банку адвоката 
Панькова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/626/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року ПАТ КБ “ПриватБанк” (правонаступник АТ КБ “ПриватБанк”) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 117670,38 грн., з яких: 478,48 грн. - заборгованість за кредитом; 105381,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5730,62 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 5579,54 грн. штраф (процентна складова). 
В обґрунтування позову банк посилався на те, що 18 лютого 2014 року між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про отримання банківських послуг укладено кредитний договір № б/н, за яким банк надав відповідачці кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує.
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року позов акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д код ЄДРПЛУ 14360570, МФО №305299) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: с. Гнилиці Підволочиського району Тернопільської області, ІПН НОМЕР_1 ), про стягнення заборгованості — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: с. Гнилиці Підволочиського району Тернопільської області, ІПН НОМЕР_1 , на користь АТ КБ “ПриватБанк”, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, індекс 01001, (р/р № НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570), за кредитним договором № б/н від 18 лютого 2014 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 478,48 грн. та судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 7,88 грн.
У задоволенні решти позовних вимог — відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить скасувати рішення Підволочиського районного суду від 15 серпня 2019 року в частині відмови стягнення заборгованості за відсотками, неустойкою та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги банк зазначив, що відхиляючи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як частину договору, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним доказом того, що відповідачка була ознайомлена саме з тими Умовами та Правилами, які діяли під час підписання анкети-заяви, є засвідчення таких Умов та Правил особистим підписом позичальника. Проте такий висновок не узгоджується із вимогами ст. ст. 627, 634 ЦК України.
18.02.2014 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір та при оформленні анкети-заяви на отримання кредиту, що була підписана останньою, зазначено і з чим вона погодилася, що заява разом із пам`яткою, умовами, правилами надання банківських послуг та тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг.
Договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи не укладання кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.
Заперечень щодо умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачкою не надано. Матеріали справи інших умов та правил не містять, у зв`язку із чим висновок суду про те, що долучені до позову умови та правила можливо не є тими, з якими позичальник була ознайомлена не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки, є лише припущенням суду і нічим не підтверджується.
Крім того, відповідач прийняла умови договору відповідно до ст. 640 ЦК України, оскільки користується кредитними коштами, що знаходить своє відображення в розрахунку заборгованості, сплачувала заборгованість за тілом кредиту, проценти, пеню.
Також вважають необґрунтованим посилання суду на застосування правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини в цих справах не є подібними. В ній відповідачем заперечувались умови договору, тоді як в даній справі позичальник умов кредитного договору не оспорював, що свідчить про його згоду з такими.
На думку апелянта, відмова суду у задоволенні цих позовних вимог порушує принципи двосторонності та оплатності договору. А отже, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, оскільки можливість кредитування забезпечується за рахунок залучених грошових коштів на банківських депозитах.
Відзиву на апеляційну скаргу банку від ОСОБА_1 не поступило.
У судовому засіданні представник АТ КБ “ПриватБанк” адвокат Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній
ОСОБА_1 в апеляційну інстанцію не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання через сайт судової влади України.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасника процесу.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відмовляючи у задоволені частини позовних вимог щодо стягнення із ОСОБА_1 нарахованих процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та, що з ними була ознайомлена та згідна відповідачка, підписуючи анкету-заяву позичальника, зокрема щодо тарифів банку, розміру процентів за користування кредитом.
З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 18 лютого 2014 року отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг”, “Правилами користування платіжною карткою”, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та “Тарифами Банку”, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/.pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 10.06.2019 р. становить 117670,38 грн., з яких: 478,48 грн. - заборгованість за кредитом; 105381,74 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 5730,62 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5579,54 грн. - штраф (процента складова).
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту в сумі 478,48 грн сторонами не оскаржується.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У підписаній сторонами анкеті-заяві позичальника від 18.02.2014 року не зазначена сума кредиту, процентна ставка, строк повернення кредиту, підстави та розмір нарахування комісії, а також відсутні умови щодо відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та їх розміру (а.с.10).
Банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором з урахуванням складових його повної вартості, зокрема, заборгованість по тілу кредиту, зі сплати процентів на поточну і прострочену заборгованість, комісію, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за користування кредитними коштами. На обґрунтування зазначених вимог посилався, що відповідальність позичальника за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачена Витягом з Тарифів обслуговування кредитної картки “Універсальна”, Умовами та правилами надання банківських послуг банку, в яких визначені пільговий період користування коштами, розмір процентної ставки та неустойки, а також порядок нарахування та інші умови.
Умови договорів приєднання розробляються банком, а тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг та доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ “ПриватБанк”, з якими відповідачка була ознайомлена.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданими банком до позовної заяви Витягом з тарифів та Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлена та погодилась відповідачка, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, та що саме зазначені документи містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), комісії і саме у тих розмірах, які застосовані банком у наданому ним розрахунку заборгованості.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки “Універсальна” та Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ “ПриватБанк” не визнаються відповідачкою та не містять її підпису.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом, а також відповідальність за порушення умов договору у виді сплати пені та штрафів. 
Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та правильно і всупереч твердженням апелянта, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК, судом враховано під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволені вимог щодо стягнення процентів, пені та штрафних санкції, не враховуючи при цьому, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, сплачувала заборгованість за тілом кредиту, процентам, пені, оскільки як вбачається із поданого розрахунку банку до матеріалів справи відповідачка жодного разу не сплачувала даних платежів.
Також, сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по пені та штрафах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості та що сторони в письмовій формі обумовили таку відповідальність. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що попри твердженням апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки нарахованих 105381,74 грн процентів, 5730,62 грн заборгованості по пені та комісії, 6079,54 грн штрафів. 
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2019 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року підлягає поновленню. 

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
       
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2019 року.
Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуюча                                                                         Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         С.І. Дикун

                                                                                М.В. Хома