ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року	Львів	Справа № 461/196/20 пров. № А/857/2129/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І., 
за участю секретаря судового засідання                    Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління безпеки міста Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року (головуючий суддя Юрків О.Р., м. Львів) по справі за адміністративним позовом Львівського національного університету імені Івана Франка до Управління безпеки міста Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
В С Т А Н О В И В :

Львівський національний університет імені Івана Франка звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління безпеки міста Львівської міської ради про скасування постанови у справі в якому просив скасувати постанову про адміністративне правопорушення ЛВ№8-127 від 16.12.2019.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року позов задоволено, скасовано постанову інспектора з паркування Управління безпеки міста Львівської міської ради Сеньковського В.Є. у справі про адміністративне правопорушення ЛВ8-127 від 16.12.2019 про притягнення керівника ЛНУ імені Івана Франка ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності ч.1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 255 грн, а справу про адміністративне правопорушення закрито.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Управління безпеки міста Львівської міської ради оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 1.10 ПДР автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу.
З цього висновок, що тротуар має зовнішній край та внутрішній. Зовнішній край тротуару прилягає до проїзної частини.
Апелянт вважає, що словосполучення «на краю тротуарів» в розумінні п. 15.10 в) ПДР означає лише зовнішній край тротуару і передбачає поставлення транспортного засобу лише паралельно до проїзної частини.
Проте транспортний засіб було поставлено ні на зовнішньому краю тротуару, ні на внутрішньому, а біля внутрішнього краю, оскільки поставлено перпендикулярно до будівлі, тобто не у спосіб, який би займав найменшу ширину тротуару.
Оскільки, відповідно до п. 1.10 ПДР тротуар - це елемент дороги, призначений для руху пішоходів, то в першу чергу він створений для руху пішоходів, а вже потім для стоянки транспортних засобів (пріоритет використання тротуару пішоходами). Тому зміст п. 15.10 в) спрямований на дозволення стоянки в найменш обтяжливий та в найбільш безпечний спосіб для пішоходів, а таким є поставлення на зовнішньому краю паралельно до проїзної частини.
П. 11.13 ПДР встановлює загальне правило заборони руху транспортних засобів по тротуарах.
Застосувавши системний аналіз норм права (ст. 3 Конституції України, п. 11.13 та 15 в) ПДР), рух по тротуару можна здійснювати лише для поставлення транспортного засобу на зовнішньому краю тротуару паралельно до проїзної частини, тобто у найбільш безпечний для пішоходів спосіб.
В іншому випадку рух транспортних засобів по тротуару буде здійснюватись по всій його ширині, створюючи небезпеку для життя чи здоров`я пішоходів.
Також апелянт зазначає, що стоянка була здійснена протягом 1,5 год, що відображено на фотофіксації в додатку 2 до позову. Вважаємо, що 5 хвилин, а тим паче 1,5 год, було більш ніж достатньо для відчинення брами.
В поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою інспектора з паркування, управління безпеки міста Львівської міської ради Сеньковського В.Є. від 16 грудня 2019 року серії ЛВ8-127 керівника ЛНУ ім. І.Франка ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено на нього штраф в розмірі 255 грн. за те, що він, здійснив стоянку на тротуарі транспортним засобом марки Chevrolet, моделі Lacceti, номерний знак НОМЕР_1 , чим порушив п.15.10 «б» ПДР України.
Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не доведений суб`єктом владних повноважень
Відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП настає, зокрема, у випадках порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів.
Згідно із п.15.10 «б» ПДР України, стоянка забороняється: на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).
Судо першої інстанції також з`ясовано, що згідно матеріалів справи, автомобіль марки «Chevrolet», моделі «Lacceti», номерний знак НОМЕР_1 належить на праві приватної власності Львівському національному університету імені Івана Франка та був запаркований на вул. Університетській, 1 у м. Львові. Стоянка транспортного засобу була пов`язана із необхідністю відкриття брами з метою проїзду службового автомобіля. Відповідно до копії генплану експлуатації будівель – навчального корпусу ЛНУ ім. І.Франка ширина хідника від будівлі навчального корпусу до проїзної частини складає - 10 м.
Згідно фотографій, на підставі яких було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, зображений транспортний засіб, який припарковано разом з іншими транспортними засобами на тротуарі, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Університетська, 1 біля воріт та відстань до проїзної частини становить більше 2 м.
Як вірно враховано судом першої інстанції, що відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції вірно вважав, що дану постану слід скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 

Керуючись ст. 243, 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління безпеки міста Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року по справі № 461/196/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.  

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Т. І. Шинкар