ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/820/20 Справа № 201/1014/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
        ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів, - 

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_2  у січні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів аліменти на його утримання у розмірі 1490 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 10 січня 2019 року  /а.с.1-2/. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є пенсіонером, інвалід ІІІ групи та потребує додаткових витрат на лікування та утримання. Відповідачі є його синами, які ніяким чином йому не допомагають. Єдиним джерелом доходів позивача є пенсія у розмірі 1581,75 грн., а тому позивач вимушений звернутися до суду. 
Заочним рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь батька ОСОБА_2 аліменти на його утримання в розмірі по 745 грн. з кожного щомісяця, починаючи стягнення з 28 січня 2019 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.31-33/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідачі, подали апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом не було враховано, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків тому діти звільняються від обов`язку по його утриманню /а.с.74-78/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є синами позивача ОСОБА_2 , що підтверджується повторними свідоцтвами про народження /а.с.5, 6/.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою пенсійного віку, має третю групу інвалідності /а.с.4/.
Згідно із довідкою Дніпровського приміського об`єднаного управління ПФУ в Дніпропетровській області пенсія ОСОБА_2 складає 1 581,75 грн. /а.с. 7/. Прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, на момент ухвалення рішення складає 1 497 грн.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.
При цьому, згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).
У ч. 1 ст. 204 СК України зазначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.
При апеляційному перегляді вказані обставини щодо ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він є непрацездатною особою, отримує пенсію в недостатньому розмірі для забезпечення проживання, усі кошти витрачає на лікування, коштів не вистачає, тому він потребує матеріальної допомоги, яку відповідачі мають можливість надавати.
Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Вказана правова позиція щодо застосування норми права викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19).
Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідачі, які є його синами і є працездатними і мають можливість сплачувати аліменти на утримання батька.
При цьому при визначені розміру аліментів на утримання позивача судом враховано, що розмір пенсії позивача перевищує прожитковий мінімум, колегією суддів враховано сімейний стан відповідачів та утримання малолітніх дітей, середній заробіток, а підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати непрацездатного батька не встановлено, оскільки відповідачами не було надано будь-яких доказів на підтвердження ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків, саме лише посилання на дані обставини не є підставою для застосування статті 204 СК України у даному випадку. 
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
       Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
       Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
       Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року - залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров