ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/241/20 Справа № 205/6099/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
                       головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Куценко Т.Р., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа – Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживача, визнання зобов`язань по кредитному договору припиненими, та зняття обтяження з предмету іпотеки
за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа – Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживача, визнання зобов`язань по кредитному договору припиненими, та зняття обтяження з предмету іпотеки. В якому просив визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № DNIOGK00000179 від 03.04.2008р., укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та визнати припиненим право застави ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо об`єкту іпотеки нерухомого майна ОСОБА_1 за договором іпотеки. Уточнена позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем 03.04.2008р. укладено кредитний договір № DNIOGK00000179, в забезпечення якого позивачем передано відповідачу нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивач умови кредитного договору до липня 2014 року виконував належним чином, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2016р. № 205/1274/15-ц, проте у зв`язку з тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» відступило право вимоги за даним кредитним договором ПАТ «Акцент-банк» та належним чином не повідомило про дану обставину ОСОБА_1 , на його думку, його зобов`язання перед відповідачем є припиненим (а.с.а.с.2-6,95-100).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа – Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживача, визнання зобов`язань по кредитному договору припиненими, та зняття обтяження з предмету іпотеки - відмовлено (а.с.197-199).

Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі  (а.с.205-2011).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № DNI0GK00000179 (далі – Договір), відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит, на строк з 03.04.2008 року по 04.04.2018 року, у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 44 857,15 доларів США, на наступні цілі: 40 000,00 доларів США на купівлю нерухомості, а також 4 857,15 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках та в порядку , передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,04% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного договору.
15.09.2008 року між ПриватБанком, в особі голови правління банку ОСОБА_2 та ЗАТ «Акцент-Банк», укладено договір факторингу № 1, на підставі якого до ЗАТ «Акцент-Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № DNI0GK00000179 від 03.04.2008 року (а.с.149-154). 

Відмовляючи у задоволенні повних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивач не довів правомірності та обґрунтованості своїх вимог.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права. 
Так, відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Відповідно до ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
Згідно з ч.1 ст.1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.
Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Згідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2008 року між ПриватБанком, в особі голови правління банку ОСОБА_2 та ЗАТ «Акцент-Банк», укладено договір факторингу № 1, на підставі якого до ЗАТ «Акцент-Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № DNI0GK00000179 від 03.04.2008 року.

Позивач звертаючись до суду із позовом в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що його не було належним чином повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором, а відтак відповідно до ст.517 ЦК України позивач має право не виконувати свого обов`язку перед кредитором. 

Відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Водночас, згідно з ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що неповідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язанні несе ризик настання несприятливих наслідків лише новий кредитор, та не звільняє боржника від належного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором перед первісним кредитором. 
Також колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо не врахування посилання позивача на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2016р. у справі № 205/1274/15-ц яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, як на підставу для припинення зобов`язань за Договором, оскільки у даному рішенні встановлено факт відсутності у ПАТ КБ «Приватбанк» на момент звернення до суду з позовом підстав для дострокового стягнення заборгованості, а не факт відсутності права вимоги за таким договором. 

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу     ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року – залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: