ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року	Львів	Справа № 460/1306/19 пров. № 857/13789/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Довгої О.І., Матковської З.М., 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 460/1306/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій незаконними, скасування рішення,- 
                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" (далі – ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96)" про визнання дій щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними та скасування рішення дисциплінарної комісії від 28.02.2019, протокол №17.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач з підстав неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що прийнятті оскаржуваних рішень відповідач не забезпечив надання йому правової допомоги, хоча він писав відповідну заяву. Доводи відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що адміністрація колонії надсилала лист до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області з клопотанням надати йому адвоката, позивач вважає безпідставним, оскільки лист, копію якого відповідач надав суду, стосувались надання йому правової допомоги з іншого провадження. Відтак, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним та просить залишити його без змін. 
Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на неї, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача і представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№69)".
Як вбачається з матеріалів справи, засудженого ОСОБА_1 на засіданні дисциплінарної комісії з питання доцільності застосування дисциплінарних стягнень 28.02.2019, протокол №17, вирішено за недотримання встановленого порядку відбування покарання, відносно засудженого ОСОБА_1 , обмежитися попередженням з метою забезпечення формування у засудженого мотивів, які спонукають дотримуватися встановленого порядку відбування покарання та дотримуватися правослухняної поведінки у майбутньому (а.с.41).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ДУ “Городищенська виправна колонія (№96)”, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно та розсудливо. Процедура дисциплінарного провадження і строки відповідачем також в повній мірі дотримані.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК України) засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 КВК України засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.
Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність. 
Згідно з п. п. 1, 3 ч. 3, п. 10 ч. 4 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії, вживати нецензурні та жаргоні слова. 
Також відповідно до ч. 2 розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за № 1010/32462 (далі – Правила), засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами. 
Статтею 131-1 КВК України визначено, що дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.
Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КВК України за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок – до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців. 
Як вбачається з акту від 21.02.2019, який складений старшим інспектором відділу нагляду і безпеки Піяйко П.В.,  молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Пінчуком В.В. та старшим оперуповноваженим оперативного відділу Левчуном В.В., цього числа ними засудженому ОСОБА_1 було зроблено зауваження з приводу порушення розпорядку дня установи, на які він не відреагував та продовжував спати, тільки повернувся на інший бік.
Також, 21.02.2019 старшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної установи "Городищенська виправна колонія (№69)" Піяйко П.В. та молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної установи "Городищенська виправна колонія (№69)" Пінчуком В.В. складено рапорт на ім`я начальника Державної установи "Городищенська виправна колонія (№69)", у якому зазначено, що 21.02.2019 о 16:40 год. під час обходу сектору максимального рівня безпеки для тримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі було виявлено засудженого ОСОБА_1 , що утримується в камері №22, який спав на своєму спальному місці, вкрившись ковдрою. На зроблені зауваження про порушення розпорядку дня вказаний засуджений не відреагував, лише на повторно зроблені йому зауваження встав зі свого спального місця.
Цього ж дня в ході розгляду рапорту від 21.02.2019 працівниками внутрішньої служби Пінчуком В.В ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано аналогічні за змістом письмові пояснення (а.с.45 та зворотній бік).
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами. 
Згідно із абзацами 1, 2 частини 1 розділу VІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання, у кожній установі виконання покарань організовується суворо регламентований розпорядок дня з урахуванням особливостей роботи з різними категоріями засуджених, оперативної обстановки, пори року, місцевих умов та інших конкретних обставин. Розпорядок дня включає в себе підйом, туалет, фізичну зарядку, приймання їжі, розвід на роботу, перебування на виробництві та навчанні, перевірку наявності засуджених, проведення виховних, культурно-масових та спортивно-оздоровчих заходів тощо. При цьому передбачаються безперервний восьмигодинний сон засуджених і надання їм вільного часу не менше ніж дві години.  Розпорядок дня установи передбачає порядок та час роботи всіх підрозділів, об`єктів та дільниць установи, у тому числі ДІЗО, ПКТ, секторів середнього і максимального рівнів безпеки, дільниці слідчого ізолятора, їдальні, перукарні, лазні, пральні, крамниці. Розпорядок дня, розроблений відповідно до типового розпорядку дня засуджених (додаток 8), затверджується наказом начальника установи виконання покарань, узгоджується з начальником міжрегіонального управління, доводиться до відома засуджених і персоналу та розміщується на стенді в черговій частині, місцях цілодобового несення служби черговою зміною, місцях надання побутових послуг засудженим, відділеннях соціально-психологічної служби КПП між житловою і виробничою зонами, а також кімнатах очікування громадян, які прибули на побачення. 
Відповідно до ч. ч. 3, 16 ст. 134 КВК України стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. 
Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. 
Відповідно до положень ст. 135 КВК України питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії.
До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі. Очолює дисциплінарну комісію начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.
На засідання дисциплінарної комісії запрошуються й інші особи, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності. Члени спостережних комісій на відповідній території мають право бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії та мають право дорадчого голосу.
Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має бути повідомлена про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За заявою засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби. 
Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги. 
Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п`ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу. 
Засуджений та/або його представник мають право: отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.
Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії.
Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду. 
Отже, відповідно до змісту описаних вище норм КВК України дисциплінарним проступком є протиправне, винне діяння особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань. При цьому, довести факт вчинення дисциплінарного проступку конкретною особою та наявності в її діях усіх ознак дисциплінарного проступку зобов`язаний персонал установи виконання покарань. Для цього адміністрації колонії надано ряд повноважень та покладено певні обов`язки, зокрема, адміністрація повинна провести відповідну перевірку, отримати пояснення особи, яка, на думку адміністрації, вчинила проступок, провести засідання дисциплінарної комісії питання про доцільність застосування стягнення, про яке повідомити таку особу, заслухати пояснення цієї особи на засіданні комісії, забезпечити таку особу можливістю скористатися послугами адвоката або фахівця в галузі права як під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, так і на самому засіданні тощо. 
Колегія суддів наголошує, що, з врахуванням наведеного вище, рішення адміністрації колонії про накладення на особу, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, буде законним лише у випадку, коли адміністрацією повністю дотримано процедури проведення перевірки певного факту, встановлено всі обставини та зібрано у встановленому законом порядку всі необхідні докази та забезпечено реалізацією зазначеною особою всіх наданих їй законом прав і гарантій. 
Як вже зазначалось на засіданні дисциплінарної комісії з питання доцільності застосування дисциплінарних стягнень 28.02.2019, протокол №17, вирішено за недотримання встановленого порядку відбування покарання, відносно засудженого ОСОБА_1 , обмежитися попередженням з метою забезпечення формування у засудженого мотивів, які спонукають дотримуватися встановленого порядку відбування покарання та дотримуватися правослухняної поведінки у майбутньому
В свою чергу, ОСОБА_1 стверджує, що відповідач в процесі здійснення перевірки за фактами, викладеними у зазначених вище рапортах співробітників колонії та засіданні дисциплінарної комісії не забезпечив в межах своїх повноважень його права на захист (отримання допомоги адвоката). 
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що Державною установою "Городищенська виправна колонія (№96)" виконано належним чином обов`язок повідомити засудженого про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення та надано йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги, а сам розгляд питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на засіданні дисциплінарній комісії 28.02.2019 був проведений у відповідності до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції безпідставним, враховуючи наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з пояснень ОСОБА_1 , останній від пояснень по суті рапорту від 21.02.2019р. відмовився до отримання правової допомоги від Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській (а.с.44 зворот). ДУ “Городищенська виправна колонія (№ 96)” від ОСОБА_1 отримала для надсилання конверт адресований до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області(а.с. 48). 
Разом з тим докази відправлення ДУ “Городищенська виправна колонія (№ 96)” конверту, який адресований до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області в матеріалах справи відсутні.
Наявні в матеріалах справи доручення про надання безоплатної правової допомоги (а.с. 49,50) датовані 23.01.2019р. та 01.11.2018, тобто до виявлення проступку ОСОБА_1 , відтак не можуть бути підтвердженням забезпечення ОСОБА_1 права на захист.
Окрім цього в матеріалах справи наявний супровідний лист ДУ “Городищенська виправна колонія (№ 96)” адресований Директору Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області, про надсилання заяви ОСОБА_1 про надання правової допомоги (а.с. 98). Разом з тим вказаний супровідний лист датований 04.03.2019 тобто після прийняття рішення про притягнення до відповідальності.
Відтак, проаналізувавши зміст описаних вище письмових доказів, колегія суддів зазначає, що звернення позивача про надання йому правової допомоги відповідач надіслав із запізненням; відповідач не надав жодних доказів надіслання вказаних супровідних листів до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області у день їх складення. 
Дослідивши та проаналізувавши наведені вище обставини та письмові докази, колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими твердження позивача про те, відповідач всупереч вимогам ч. 5 ст. 135 КВК України не забезпечив йому можливість користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права в процесі перевірки та розгляду питань дисциплінарною комісією 28.02.2019р. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що однією з основних гарантій засуджених в процесі вирішення питання щодо застосування до них дисциплінарних стягнень є отримання ними допомоги адвоката або фахівця в галузі права. При цьому, положеннями ст. 132 КВК України в імперативній формі встановлено обов`язок адміністрації установи виконання покарання надати засудженому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги, якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до такої допомоги. Особливо актуальним дана обставина є з врахуванням того, що до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, застосовуються певні правові обмеження, що робить цю категорію осіб вразливою та менш незахищеною. 
В цьому контексті колегія суддів враховує роз`яснення, надане в п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009, відповідно до якого положення частини першої статті 59 Конституції України “кожен має право на правову допомогу” треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.
Також у п. п. 3, 4 мотивувальної частини цього рішення Конституційного Суду України також надано наступні роз`яснення і мотиви. 
Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб – громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. 
Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин". 
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. 
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. 
Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. 
Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. 
Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року тощо. 
За змістом статті 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено. Відповідно до Основного Закону України положення "кожен має право на правову допомогу" (частина перша статті 59) є нормою прямої дії (частина третя статті 8), і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена у його реалізації. Це стосується, зокрема, і права свідка на отримання правової допомоги під час допиту у кримінальному процесі та права особи у разі надання нею пояснень у державних органах. 
Враховуючи наведене вище, зокрема, що відповідач не лише не забезпечив гарантоване Конституцією України і КВК України право ОСОБА_1 на отримання правової допомоги в процесі вирішення питання в процесі розгляду питання щодо недотримання встановленого порядку відбування покарання, але й, як встановив суд, не вжив для цього жодних заходів в межах своїх повноважень, колегія суддів вважає, що дана обставина є грубим порушенням прав позивача у спірних правовідносинах, а тому сама по собі є достатньою підставою для визнання протиправним та скасування рішення дисциплінарної комісії від 28.02.2019, протокол №17. 
Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Щодо визнання дій керівництва установи незаконними то колегія суддів вважає, що в цій частині слід відмовити, оскільки керівництво установи відповідно до норм чинного законодавства вправі розглядати питання щодо притягнення до відповідальності засуджених за порушення порядку відбування покарання.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи, через що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 460/1306/19 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення дисциплінарної комісії Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" від 28.02.2019, протокол №17. В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 21.02.2020