ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 лютого 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/14885/18 
Номер провадження 22-ц/816/526/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Акціонерне товариство «Фармак»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року в складі судді Котенко О.А., постановлене у м. Суми,

                                                                  в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2018 року, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора з персоналу Публічного акціонерного товариства «Фармак» Кондрашихіної В.М. від 07.09.2018 року № 141-12711 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 внаслідок відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді менеджера з питань регіонального розвитку у відділі маркетингу госпітальних препаратів сектора регіональних продажів в Публічному акціонерному товаристві «Фармак». Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фармак» на його користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 08.09.2018 р. до дня поновлення його на роботі. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фармак» на його користь моральну шкоду у розмірі 35760 грн. Допустити до рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць. Вирішити питання розподілу судових витрат.  
Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді на посаді менеджера з питань регіонального розвитку у відділі маркетингу госпітальних препаратів сектора регіональних продажів. 05.06.2018 року відповідачем було прийнято наказ № 832, згідно з яким змінено форму організації праці, а саме змінено підпорядкування областей по регіонам з 01.09.2018 року. Так, відповідно до вказаного наказу, з Північно – східного регіону, який підпорядковувався позивачу було виключено всі області, що входили до цього регіону – Сумську, Харківську та Полтавську і включено Луганську та Донецьку області, що на думку відповідача є зміною форми організації праці. На підставі вказаного наказу був виданий наказ від 22.06.2018 року № 69 про зміну істотних умов праці, відповідно до якого змінено підпорядкування працівників по областям, містам та регіонам, а також змінено умови трудового договору позивачу. Вказує, що зміна підпорядкування областей по регіонам ніяким чином не пов`язана зі зміною форми організації праці, як про це зазначено у наказі відповідача. вказує, що йому не надавалося для ознайомлення повідомлення про зміну істотних умов праці про які він повинен бути повідомленим не пізніше ніж за два місяці. Зазначає, що тексту повідомлення він не бачив, а лише сприймав його на слух після оголошення зазначеного повідомлення начальником відділу кадрів Дроздовською В.В. Вказує, що він не відмовлявся підписувати повідомлення оскільки просив надати йому текст повідомлення у письмовому вигляді та надати час на ознайомлення з ним. Вказує, що відповідач фактично без його згоди змінив його місце роботи з м. Суми на м. Маріуполь Донецької області. тобто здійснив переведення, а не зміну істотних умов праці. Крім того, зазначає, що наказ про звільнення його з роботи виданий неповноважною особою, яка не має повноважень на звільнення його з роботи, оскільки ОСОБА_2 є директором з персоналу, а не керівником. Зазначає, що незаконне звільнення з роботи завдало йому моральної шкоди, внаслідок чого погіршилися його відносини з оточуючими, він постійно відчуває напругу і душевне хвилювання та має прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув уваги на те, що в наказі про прийняття на роботу відповідач визначив його місце роботи – м. Суми Сумської області. Наказом від 22.06.2018 року № 69 відповідач визначив позивачу нове місце роботи – Луганська, Донецька область та м. Маріуполь. Вказує, що представниками відповідача було складено акт від 25.06.2018 року про його відмову від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці, що не відповідає дійсності. Вказує, що зміна підпорядкування областей не є зміною істотних умов праці оскільки вона не впливає на виконання роботи найманими працівниками. Зазначає, що законодавство передбачає можливість зміни істотних умов праці виключно в разі змін в організації виробництва і праці та визначає орієнтовний перелік таких змін. Фактично відповідач здійснив переведення без його на це згоди. Вказує, що на повідомленні відповідача немає жодного підпису про його ознайомлення з ним, оскільки йому надали лише акт. Сам текст який йому було зачитано вголос є відмінним від того, що міститься в повідомленні. Зазначає, що перебуваючи на лікуванні він приїхав додому за ліками і зустрів своїх колег, яким повідомив про те, що перебуває на стаціонарному лікуванні в кардіологічному диспансері. Пізніше він дізнався, що відносно нього склали акт про відмову працювати після зміни істотних умов праці. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку стосовно правомірності передачі повноважень з прийняття на роботу та звільнення з роботи за довіреністю, оскільки це не відповідає статуту відповідача.
Від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що функціональні обов`язки позивача полягали у представленні інтересів АТ «Фармак» в лікувально – профілактичних закладах на закріпленій за ним території (в регіоні, області, населеному пункті), що встановлена керівником підприємства з метою створення попиту на продукцію АТ «Фармак». 05.06.2018 року АТ «Фармак» було вирішено змінити організацію праці в підприємстві, у відділі маркетингу госпітальних препаратів, шляхом зміни підпорядкування областей по регіонам з 01.09.2018 року, про що видано наказ «Про зміни в організації виробництва і праці». Починаючи з 01.09.2018 року змінено умови трудового договору 8 працівників, у яких змінилася територія роботи внаслідок нового підпорядкування областей по регіонам, оскільки у вказаних працівників змінилися робочі місця (фактично – території, в межах яких ними виконувались трудові функції). Вказує, що введені на підприємстві зміни є нічим іншим, як змінами в організації праці «Фармак», оскільки місце здійснення трудової функції позивача є істотною умовою праці. Зазначає, що позивача було повідомлено про зміни істотних умов праці 25.06.2018 року, тобто з дотриманням вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП і останній особисто ознайомився із цим повідомленням, однак від його підписання відмовився, в результаті чого представниками відповідача було складено акт про відмову позивача від підписання повідомлення. Протягом двох місяців з дня ознайомлення позивача зі змінами істотних умов праці він не вжив жодних заходів для повідомлення свого ставлення до нових умов праці. Оскільки після спливу двомісячного строку позивач був відсутній на роботі, відповідач направив за його місцем проживання відповідну комісію, якою було складено акт про те, що позивач відмовляється від роботи в умовах зміни істотних умов праці. Вказує, що відсутність підпису представника відповідача на повідомленні про зміну істотних умов праці не свідчить про неправильність складання такого повідомлення, оскільки обов`язковість такого підпису не передбачена нормативними документами, а відсутність підпису позивача не свідчить про його неналежне ознайомлення з вказаним повідомленням.  З огляду на вказане, відповідача було звільнено відповідно до вимог чинного законодавства. Також зазначає, що відповідно до статуту, правом звільнення працівників наділений виконавчий директор підприємства, який має право делегувати свої повноваження шляхом видання довіреності, прийняття наказів та розпоряджень тощо. З огляду на вказане, виконавчим директором було наділено директора з персоналу ОСОБА_2 повноваженнями щодо припинення трудових правовідносин з працівниками, крім припинення трудових відносин з керівниками структурних підрозділів і директорами за напрямками. Посада яку займав позивач не відноситься до керівників структурних підрозділів і директорів за напрямками, а тому наказ про звільнення позивача видано повноважною особою. Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.   
Позивач та його представник  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити. 
Представник відповідача до суду не прибув, але належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично на підприємстві, де працював позивач відбулася реорганізація, а саме змінилася організаційно – правова форма товариства з Публічного акціонерного товариства «Фармак» на Акціонерне товариство «Фармак». В зв`язку з цим на підприємстві відбулася зміна областей, які відносяться до регіону, а саме змінились області які входили до регіону «Північно – Східний»: замість Полтавської, Сумської та Харківської областей до вказаного регіону було включено Донецьку та Луганську області. Сумська область була віднесена до регіону з умовною назвою «Центральний», а Харківська та Полтавська області віднесені до регіону з умовною назвою «Східний». Таким чином було змінено підпорядкування працівників по областях. Водночас позивач не повідомив відповідача про свою згоду продовжувати роботу відповідно до змінених істотних умов праці, що послугувало підставою для його звільнення. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача було здійснено повноважною особою, оскільки остання діяла на підставі довіреності виданої їй керівником.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.
Так, 07.08.2012 року позивач був прийнятий на посаду фахівця відділу маркетингу госпітальних препаратів. (том. 1, а.с. 16).
Наказом від 26.03.2013 року позивача переведено на посаду менеджера з питань регіонального розвитку відділу маркетингу госпітальних препаратів, сектору регіональних продажів починаючи з 01.04.2013 (том. 1 а.с. 18). 
Відповідно до додатку 5 до колективного договору на 2018 рік, посада позивача передбачає роз`їзний характер праці (том. 1 а.с. 190).
Відповідно до додатку 6 до колективного договору на 2018 рік, посада позивач працював на посаді з ненормованим робочим днем (том. 1 а.с. 192).
З посадової інструкції позивача вбачається, що у ній визначено його посадові обов`язки (трудову функцію), кваліфікаційні вимоги, яким повинен відповідати працівник, порядок призначення та звільнення з роботи тощо, однак при цьому у вказаній посадовій інструкції не визначено регіону в якому позивач здійснює свої функціональні обов`язки (том. 2 а.с. 5).
Серед іншого в посадовій інструкції позивача визначено, що менеджер з питань регіонального розвитку ВМГП призначається та звільняється із займаної посади в порядку, передбаченому чинним законодавством України, наказом генерального директора за поданням начальника відділу і по узгодженню із директором з маркетингу і продаж., тобто визначено особливий порядок звільнення позивача та коло осіб, які мають на це повноваження, водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що фактично посадова інструкція позивача була прийнята та затверджена в редакції станом на 2014 рік, в той час як  з 19.04.2018 року дії нова редакція статуту ПАТ «Фармак», який дозволив виконавчому директору делегувати свої повноваження по звільненню працівників  іншій посадовій особі товариства.  З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки до посадової інструкції позивача не було внесено відповідних змін в зв`язку зі зміною редакції статуту підприємства, то в питанні порядку звільнення слід керуватися саме статутом, який визначає загальний порядок функціонування та діяльності товариства, а також визначає повноваження його керівних органів, в тому числі в питаннях прийняття на роботу та звільнення працівників.  
Наказом ПАТ «Фармак» від 05.06.2018 року змінено форму організації праці, а саме змінено підпорядкування областей по регіонам починаючи з 01.09.2018 року (том. 1 а.с. 8). Відповідно до вказаного наказу вбачається, що до внесення зазначених змін до східного регіону входили Харківська, Сумська, Луганська та Полтавська області. Після внесення змін до форми організації праці до Східного регіону входять Харківська та Полтавська області, в той час як Сумську область віднесено до Центрального регіону, а Луганську область до Північно – Східного, куди також віднесено і Донецьку область.
Відповідно до витягу з наказу від 22.06.2018 року № 69 «Про зміну істотних умов праці», з 01.09.2018 року відповідачу було змінено місце роботи, а саме: з Харківської, Полтавської та Сумської і Луганської областей на Луганську область, Донецьку область, м. Міріуполь. (том. 1 а.с. 10). Крім того, відповідачем було виписано на ім`я ОСОБА_1 повідомлення про зміну істотних умов праці (том. 1 а.с.11 - 12). Відповідно до змісту вказаного повідомлення, позивачем воно підписано не було. Крім того, у ньому відсутня згода або відмови позивача на продовження роботи після зміни істотних умов праці.
25.06.2018 працівниками відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було складено акт про відмову позивача від проставлення підпису про ознайомлення. (том. 1 а.с. 13). Із змісту вказаного акту вбачається, що 25.06.2018 року о 12 год. 15 хв. позивача було ознайомлено із наказами «Про зміни в організації виробництва і праці» № 832 від 05.06.2018 року та «Про зміну істотних умов праці» № 69 від 22.06.2018 року і повідомлено про зміну істотних умов праці з 01.09.2018 року. Також позивачу було надано для ознайомлення вище перелічені накази та повідомлення про зміну істотних умов праці. Також позивачу було повідомлено про те, що на даний час його лише ознайомили з вищевказаними документами, а згоду чи відмову від продовження роботи на зазначених умовах праці він повинен буде надати через два місяці. Однак позивач від проставляння свого підпису щодо ознайомлення його з вказаними вище документами відмовився. Разом з тим із змісту вказаного акту вбачається, що відповідачем було зроблено застереження відносно того, що він не відмовляється від підпису вищевикладених документів, а просить надати йому 24 години на ознайомлення з ними.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що позивача було своєчасно ознайомлено з відповідними наказами про зміну істотних умов праці, про що свідчить підпис останнього у складеному працівниками відповідача акті від 25.06.2018 року, однак позивач відмовився своїм підписом засвідчити факт свого ознайомлення з вищевказаними наказами та повідомленням про зміну істотних умов праці з підстав того, що йому необхідно більше часу для їх вивчення. При цьому сам факт проведення такого ознайомлення позивач не заперечив в судовому засіданні. 
29.08.2018 року працівниками ПАТ «Фармак» було складено акт, зі змісту якого вбачається, що позивач 22.08.2018 року був відсутній на роботі та на телефонні дзвінки не відповідав, оскільки телефон було відімкнено від мережі. Крім того відповідач не надав позивачу не усної не письмової згоди або відмови на продовження роботи після зміни істотних умов праці. В зв`язку з цим працівники відповідача прибули за місцем проживання позивача та на під`їзді до будинку позивача застали його за кермом автомобіля разом із пасажиром. Позивачу було запропоновано надати згоду або відмову від продовження роботи після зміни істотних умов праці та повідомлено, що у разі надання згоди на продовження роботи, йому буде змінено місце роботи на Луганську та Донецькі області, м. Маріуполь, а в разі відмови – звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. На вказану пропозицію позивач повідомив, що не надає згоди працювати після зміни істотних умов праці (том. 1 а.с. 206).
Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. (ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України). Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що фактично місцем роботи позивача була Харківська, Полтавська, Сумська області, що територіально ближче знаходяться до місця проживання позивача, яке зареєстровано у м. Суми, ніж Луганська і Донецька області та м. Маріуполь, в яких доводиться працювати позивачу після зміни умов праці, а тому територіальна віддаленість цих областей та м. Маріуполя фактично впливає на суттєві умови укладеного сторонами трудового договору. Крім того, позивач в позовній заяві зазначає, що усно повідомляючи його про зміну істотних умов праці, представники відповідача повідомили, що його заробітна в м. Маріуполь плата буде значно меншою ніж та, яку він отримує. Вказані обставини не спростовувалися в судовому засіданні і є свідченням того, що фактично позивачу було змінено істотні умови праці, з яким він не був згодний,оскільки  не надав відповідної згоди на це.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. 
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що підставою для припинення трудового договору за даною правовою нормою є, як ненадання згоди працівником на переведення, так і не надання ним згоди на продовження роботи після зміни істотних умов праці. З матеріалів справи вбачається та було підтверджено позивачем в судовому засіданні, що він не погоджувався ні на переведення ні на продовження трудових відносин після зміни істотних умов праці, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції відносно того, що відповідачем було правомірно звільнено позивача з займаної посади саме відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Звільнення позивача відбулось у період перебування його на лікарняному, але враховуючи, що припинення трудового договору відбулось не з ініціативи роботодавця відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України , а через не згоду працівника працювати за умов праці, які істотно змінилися, дана обставина не є перешкодою для звільнення працівника на  таких підставах.    
При цьому, відповідно до розділу 7 Статуту затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Фармак» (протокол № 28 від 19.04.2018 року) у новій редакції (далі – Статут), органами його управління є Загальні збори акціонерів, Наглядова рада, Виконавчий директор – одноособовий виконавчий орган. Відповідно до п. 10.3 Виконавчий директор діє від імені товариства. 
Пунктом 23 Статуту визначено повноваження директора призначати на посади та звільняти з посад працівників товариства, його структурних підрозділів.
Пунктом 23 Статуту передбачено право Виконавчого директора делегувати свої повноваження шляхом видачі довіреностей, прийняття наказів, розпоряджень тощо.
Довіреністю від 06.08.2018 року виконавчим директором ОСОБА_6 уповноважено директора з персоналу ОСОБА_2 уповноважено приймати кадрові рішення, в тому числі і щодо припинення трудових відносин з працівниками (том. 1 а.с. 248).
Згідно з розпорядженням директора з персоналу ОСОБА_2 від 07.09.2018 року № 141-12711 позивача було звільнено з посади менеджеру з питань регіонального розвитку сектору регіональних продажів відділу маркетингу госпітальних препаратів на підставі розпорядження посадової особи, яку згідно довіреності виконавчого директору товариства  було уповноважено приймати рішення  щодо припинення трудових відносин з працівниками.
З огляду на викладене, колегія суддів відкидає доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі в частині того, що його не було звільнено не уповноваженою особою, оскільки вказані доводи позивача суперечать наявним матеріалам справи, що підтверджують делеговані виконавчим директором ПАТ «Фармак» повноваження ОСОБА_2 на звільнення працівників, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності виданого відповідачем наказу про звільнення позивача із займаної посади. 
Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків стосовно правомірності звільнення позивача із займаної посади, то колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи позивача, що викладені в апеляційній скарзі, в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу є  безпідставними.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                                 п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий -                                                                                           С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                                                                  В.І. Криворотенко