ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 січня 2020 року           справа №360/4041/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 р. (у повному обсязі складено 13 листопада 2019 року у м. Сєвєродонецьк) у справі  № 360/4041/19 (головуючий І інстанції суддя Т.І. Чернявська)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (відповідач 1),  Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (відповідач 2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.09.2019 року звернувся до суду з  позовною заявою до відповідача, в якій просив  визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо нездійснення їй виплати щомісячних страхових виплат  у період з 1 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року та зобов`язати відповідача 1  виплатити  їй кошти невиплачених щомісячних страхових виплат за період з 1 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року (а.с. 30-32).    
Рішенням  Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі №  360/4041/19  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з неотриманих щомісячних страхових виплат за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року.
Зобов`язано Біловодське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 41457836, місцезнаходження: 92800, Луганська область, Біловодський район, смт. Біловодськ, вул. Шевченка, буд. 16) виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з неотриманих щомісячних страхових виплат за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року на рахунок, відкритий у Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України". 
У задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 142-149).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 1  подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги  посилається на те, що на даний час певні території Донецької та Луганської областей визнані окупованими територіями, на яких діє особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України.
Частиною 2 ст. 18 Закону України № 1207 встановлено, що гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України  на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
В частині 10 ст. 7 Закону № 1706 передбачено, що внутрішньо переміщені особи мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.
Згідно п. 2 розділу 1 Загальні положення Порядку № 20 особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених виплат відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.
У разі отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, про закінчення строку дії довідки про взяття на облік, її скасування або про відмову у продовженні строку дії такої довідки робочий орган виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) особи, яка тимчасово переміщена, припиняє нарахування  і фінансування страхових виплат та страхових витрат на медичну і соціальну допомогу.
З 01.08.2017 року позивачу припинено виплату страхових виплат, оскільки довідка внутрішньо переміщеної особи була скасована на підставі ст. 12 Закону № 1207.
Також апелянт зауважує, що ст. 46 Закону України № 1105 визначені підстави при яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже, у випадку відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання, буде встановлено факт подання особою недостовірних відомостей, що згідно ст. 46 Закону України № 1105 є підставою для припинення соціальних виплат.
Ще посилається на Порядок № 27 і вказує, що заборгованість за минулий період буде виплачена з урахуванням п. 4 ст. 47 Закону № 1105 після затвердження Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) перебуває на обліку в Біловодському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області як отримувач щомісячних страхових виплат, про що свідчить постанова Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 20 вересня 2018 року № 1222/74030/4030 про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати, якою позивачу продовжено страхову виплату з 01 серпня 2017 року безстроково (а.с. 96).
Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14 травня 2018 року № 0000535234, виданої Управлінням соціального захисту населення Марківської районної адміністрації Луганської області, фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_2 (а.с. 12, 85).
Згідно з постановою Лівобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві від 01 серпня 2017 року                                   № 2603/74030/4030/45 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року припинено виплату щомісячної страхової виплати на підставі рішення комісії Дніпровської РДА від 20 липня 2017 року № 24 у зв`язку з непідтвердженням факту проживання (а.с. 105, 106).
ОСОБА_1 звернулась до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області з заявою від 15 травня 2018 року про продовження виплати раніше призначеної страхової виплати (а.с. 76).
На підставі витягу з протоколу засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06 червня 2018 року № 65 Біловодське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області постановою від 12 червня 2018 року № 73 відмовило позивачу у призначенні страхових виплат (а.с. 77, 78). 
27 серпня 2018 року ОСОБА_1 знову звернулась до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області з заявою про продовження виплати раніше призначеної страхової виплати (а.с. 91).
Листом Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві від 10 вересня 2018 року № 4814-3 повідомлено, що ОСОБА_1 виплачено щомісячні страхові виплати за період з 31 березня 2016 року по 31 липня 207 року. З 01 серпня 2017 року щомісячні страхові виплати припинені у зв`язку з рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації через непідтвердження факту проживання (а.с. 95).
Постановою Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 20 вересня 2018 року                                          № 1222/74030/4030 про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати позивачу продовжено страхову виплату з 01 серпня 2017 року безстроково (а.с. 96).
Постановами Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 20 вересня 2018 року                             № 1222/74030/4030 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати позивачу перераховано щомісячні страхові виплати з 01 січня 2018 року, з 01 березня 2018 року (а.с. 97-98, 99-100).
Постановою Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 20 вересня 2018 року                                          № 1222/74030/4030 про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати позивачу продовжено страхову виплату з 01 серпня 2018 року безстроково та проведено донарахування щомісячних страхових виплат за серпень 2018 року (а.с. 101).
Згідно з довідкою Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області позивач перебуває на обліку у відповідача з серпня 2018 року на підставі заяви від 27 серпня 2018 року про продовження раніше призначених страхових виплат. Остання виплата щомісячних страхових виплат позивачу проведена 25 вересня 2019 року в сумі 2414,28 грн. Заборгованість зі сплати щомісячних страхових виплат перед позивачем відсутня (а.с. 75, 124).
В матеріалах особової справи наявна заява ОСОБА_1 про виплату всіх страхових виплат через відділення АТ «Ощадбанк» (а.с. 79).
З відповіді відповідача від 05.07.2019 року № П-6/01-19 щодо звернення позивача від 21 червня 2019 року про надання інформації щодо причин недоотримання позивачем щомісячних страхових виплат за період з липня 2017 року по  серпень 2018 року, вбачається, що суми соціальних виплат,  які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та відповідно до п. 15 постанови КМУ від 08.06.2018 року № 365 будуть виплачені на умовах окремого порядку (а.с. 17).
Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно невиплати позивачу  страхових виплат за  період з  01 серпня 2017 року по 30 липня 2018 року.
Колегія суддів  не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92  Конституції  України  визначено,  що виключно законами України визначаються,  зокрема, :
1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;
6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;
12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Приписами статті 173 Кодексу законів про працю України встановлено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV).
Частиною першою статті 21, статтею 28 Закону № 1105-XIV   передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. 
За унормуванням п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону № 1105-XIV, застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. 
Страхові виплати складаються  в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.
Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.
Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (ч. 1, 4, 7 Закону№ 1105).
Страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 46 Закону № 1105).
Як вже зазначалось раніше, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою, з 01.08.2017 року по 30.07.2018 року позивачу припинені страхові виплати, у зв`язку  зі зміною місця проживання, з  серпня 2017 року страхові виплати відповідачем  поновлені. 
За правилами частини першої  статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII  (надалі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг, здійснюється відповідно до законодавства України.
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга  статті 7 Закону № 1706-VII).
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1706-VII передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.
За змістом пункту 2 постанови   Кабінету Міністрів України від 08.06.2015 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб". 
Пунктом 4 Порядку  призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
У пункті 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 8 червня 2016 № 365 (Порядок № 365)  окреслено, що за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.
Орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.
Аналогічні положення містяться в Порядку № 27 від 12 грудня 2018 року.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не виплачено суми страхових виплат позивачу за період з 01.08.2017 року по 30.07.2019 року з посиланням на пункт 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, згідно якого, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. 
Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої та другої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Згідно з ч. 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Як зазначалось раніше, частиною 1 ст. 17 Закону №  1706-VII передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Таким чином,  дії відповідача стосовно відмови   виплатити  позивачу страхові виплати за   період з 01.08.2017 року по 30.07.2018 року   суперечать вимогам  ст. 7 Закон № 1706-VII  та фактично обмежують передбачене Законом № 1105-XIV право позивача на своєчасне отримання в повному обсязі страхових сум, тобто є дискримінаційними з огляду на отримання  статусу внутрішньо переміщеної особи.
Суд апеляційної інстанції  вважає, що постанови Кабінету Міністрів України,  на які посилається апелянт, не є законом, а тому зазначені підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
До того ж суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 20.12.2018 у справі 826/12123/16 були залишені без змін постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, якою визнано нечинними пункти 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05 листопада 2014 року № 637.
Щодо встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати  страхових виплат, відмінних від визначених частиною першою статті 46 Закону № 1105-IV, не є іншим випадком припинення виплати  страхових виплат, передбаченим законом у розумінні пункту 5 частини першої статті 46 цього Закону.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові  акти  приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Оцінюючи спірні правовідносини,  суд апеляційної інстанції звертається до положень Конституції  України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За унормуванням статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В такому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні  страхових виплат та потребує від  позивача здійснення додаткових дій не передбачених  Законом № 1105.  
Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України  та  статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.          
Стаття 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.          
У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. 
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тому, з урахуванням вимог ч. 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV є підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу щомісячні страхові виплати з 01.08.2017 та по 30.07.2018, у своєчасній виплаті яких позивачу протиправно з вини Фонду відмовлено, як вірно зазначено судом першої інстанції.   
Посилання апелянта на вимоги інших нормативних актів, а також відсутність затвердженого  Кабінетом Міністрів України порядку виплати заборгованості зі страхових виплат внутрішньо переміщеним особам не спростовують висновків суду про незаконність дій та рішень відповідача, що порушують законне право позивача на отримання вказаних страхових виплат з зазначених вище підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання страхових виплат за період з   01.08.2017 року по 30.07.2018 року.  
Матеріалами справи підтверджено, що позивач має право на виплату страхових виплат, виплати йому  поновлювались та   заборгованість по страхових виплатах виникла на підставі пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року 365.  
Судом встановлено, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу щомісячні страхові виплати з 01.08.2017 та по 30.07.2018. 
Разом з тим,   відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 1105-XIV  робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.
Таким чином, визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати позивачу заборгованості та зобов`язання    виплатити   позивачу  заборгованість з неотриманих щомісячних страхових виплат за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року необхідно саме  Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,  а не відокремленому підрозділу робочого органу.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема,: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,    
                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 р.    -  задовольнити частково.
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 р.   у справі  № 360/4041/19   -  скасувати в частині  відмови у  задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.
Прийняти нову постанову в цій частині.
Позовні вимоги ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з неотриманих щомісячних страхових виплат за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року.
Зобов`язати  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  (ідентифікаційний код 41313100, місцезнаходження: пр-т. Гвардійський, буд. 30, м. Сєвєродонецьк, Луганська обл., 93411) виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з неотриманих щомісячних страхових виплат за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року на рахунок, відкритий у Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України".
В іншій частині позовні вимоги залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 січня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                              Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                     Т.Г. Арабей                               
    
                                                                                              І.В. Геращенко