ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

28 лютого 2020 року 
Київ
справа №804/2593/17
адміністративне провадження №К/9901/118/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року (судді: Божко Л.А., Уханенко С.А., Лукманова О.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2013 року у справі № 202/29731/13-а;
- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з 11 лютого 2015 року;
- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн. моральної шкоди;
Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача, яка виразилась у невиконанні з 11 грудня 2014 року рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року у справі № 2-а-371/11, яким постановлено стягнути на користь позивача 36 170,88 грн.
Позивачем зазначено, що виконавчий лист, виданий на виконання вищезазначеного судового рішення перебуває на виконанні у відповідача з 11 грудня 2014 року, проте станом на момент звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано. 
Також через невиконання рішення суду позивач просив стягнути моральну шкоду.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання виконавчого листа, виданого на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року № 2а-371/2011. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. 
Позивач у позовний заяві просив визнати протиправними дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2013 року у справі № 202/29731/13-а.
Суд першої інстанції з метою повного захисту прав позивача відповідно до частини другої статті 11 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання виконавчого листа, виданого на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року № 2а-371/2011.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано суду доказів того, що документи, які поставлені в чергу раніше документів позивача, ще не виконані. Також не надано доказів недостатності бюджетних асигнувань на виконання рішення, винесеного на користь позивача та доказів вчинення відповідачем дій на виконання пп. 1 пункту 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників.
Таким чином, на переконання суду першої інстанції, Державним казначейством України не доведено, що ним здійснені всі залежні від нього дії в межах наданих повноважень для перерахування коштів на користь позивача на підставі рішення суду.
При цьому вважав безпідставною вимогу про зобов`язання відповідача відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити позивачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з 11 лютого 2015 року, оскільки нарахування та виплата компенсації на підставі відповідного затвердженого рішення є дискреційними повноваженнями Державної казначейської служби України в межах встановленої процедури. Суд не може перебирати на себе повноваження інших державних органів.
Також дійшов висновку про безпідставність вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., оскільки з наданих представником позивача копій листків непрацездатності неможливо встановити причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та розладами здоров`я позивача.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність ознак протиправної бездіяльності Державної казначейської служби України, оскільки останньою вчинялися дії з виконання судових рішень у справі, а саме відповідач повідомляв позивачу про те, що згідно п.п.1 пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень, на підставі чого заяву позивача про виконання рішення суду постановлено у чергу надходження таких документів за № 11869. Отже, після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше, казначейська служба здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь позивача.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг.
ОСОБА_1 вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. 
Скаржник зазначає, що йому спричинена моральна шкода яка полягає в душевних стражданнях з приводу невиконання рішення суду, яку він оцінює у 50 000 грн.
Вказує на те, що незаконність судових рішення підтверджується рішенням Європейської о суду з прав людини по справі «Кечко проти України», оскільки реалізація позивачем права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, які передбачені Законом, не повинно залежати від бюджетних асигнувань та не може бути причинами не виконання органами влади зобов`язань, що визначені Законом та гарантовані Конституцією України.
Позиція інших учасників справи.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило. 
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 550/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка А. Г., суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 27 лютого 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року по справі № 0417/2а-371/2011 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська, Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради задоволено частково.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31січня 2012 року по справі № 2а-371/11 скасовано постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року та прийнято нову постанову, якою:
- визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 разової допомоги на оздоровлення в розмірах нижчих, ніж передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2010 р.;
- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради здійснити перерахунок і виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 р. у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням виплачених сум;
- визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 50, пункту 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27 червня 2010 р.;
- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська провести ОСОБА_1 перерахунок та забезпечити виплату державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до вимог статті 50, п. 4 статті 54, п. 5 статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком із застосуванням положень частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 27 червня 2010 р. з урахуванням отриманих сум.
Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 202/29731/13-а, відповідно до якого змінено спосіб і порядок виконання судового рішення постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року по справі № 2а-371/11 в частині виконання Управлінням Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська та стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 суми перерахованої державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до вимог статті 50, пункту 4 статті 54, пункту 5 статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком із застосуванням положень частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 27 червня 2010 р. з урахуванням отриманих сум, в розмірі 36 170,88 грн.
Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області № 12-08/391-1905 від 03 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 про виконання рішення суду Державною казначейською службою України поставлено в чергу надходження таких документів за № 11869.
Станом на момент звернення до суду грошові кошти не сплачені, а рішення суду фактично не виконано.
Позивач вважаючи таку бездіяльність Державної казначейської служби України, яка виразилась у невиконанні з 11 грудня 2014 року постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31січня 2012 року звернувся до суду з вказаним позовом. 
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VІ (далі - Закон №4901-VІ) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. 
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною четвертою статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" № 4901-VI встановлено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) 
Згідно з абзацом 2 пункту 2 Порядку № 845 безспірним списанням є операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Пунктом 49 Порядку № 845 визначено, що у разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Міністерству фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Відповідно до пп. 1 п. 49 Порядку № 845 у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Згідно до пункту 50, пп. 2 пункту 51 № 845 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову дійшов до помилкового висновку про відсутність ознак протиправної бездіяльності Державної казначейської служби України, оскільки останньою вчинялися дії з виконання судових рішень у справі, з огляду на таке.
Аналізуючи вищенаведені норми права, що регулюють спірні правовідносини, Верховний Суд констатує, що при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, ДКС України є суб`єктом владних повноважень на якого покладений обов`язок щодо належного та своєчасного виконання рішень суду з виплати грошових коштів, а у випадку їх не виконання протягом трьох місяців, на виплату стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
Відтак, з урахуванням положень частини четвертої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено граничні строки виконання вказаних вище судових рішень.
Вимоги частини 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та абз. 2 пункту 48 Порядку № 845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі, черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.
Також, Верховний Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України», у якій зазначено, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Посилання суду апеляційної інстанції на наявність об`єктивних обставин, що перешкоджають здійснити перерахунок коштів у поточному році, адже виплата здійснюється в органі Казначейства в порядку черговості їх надходження, не можуть вважатися такою, що дає підстави для невиконання судового рішення та, як на підставу, для відмови у задоволенні позовних вимог.
Також неможливість виконання рішення поза чергою через порушення принципу рівності перед законом прав інших осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач є помилковими, оскільки вимоги частини 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"  та абз. 2 пункту 48 Порядку № 845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі, черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року справа № 826/16655/16.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги в частині стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з 11 лютого 2015 року, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», пункту 50, пп. 2 п. 51 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників обов`язок щодо нарахування та виплати компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. 
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.
Нарахування та виплата компенсації за затримку виконання рішення суду здійснюється після виплати коштів відповідно до виконавчого листа.
Таким чином вимога про стягнення компенсації є передчасною, оскільки ДКС України не приймала рішень про виплату позивачу компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги в частині стягнення моральної шкоди, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивач вказує на факт протиправної бездіяльності, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань у розмірі 50 000 грн.   
Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а з копій листків непрацездатності неможливо встановити причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та розладами здоров`я позивача.
В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зазначаючи про моральну шкоду, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок моральних страждань позивача із фактом розгляду його звернень відповідачем. 
Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Викладені в касаційній скарзі позивача доводи щодо помилковості висновку суду апеляційної інстанцій частково підтвердилися під час розгляду даної справи в порядку касаційного провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Стаття 352 КАС України визначає підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції у відповідній частині
Відповідно до частини першої статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 352 КАС України, касаційну скаргу позивача необхідно задовольнити, касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року 
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року.
Залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року.
Суддя-доповідач:                                                                                 А.Г. Загороднюк

Судді                                                                                                       Л.О. Єресько

                                                                                                                В.М. Соколов