ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" лютого 2020 р.           Справа№ 910/15010/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Михальської Ю.Б. 
 
при секретарі судового засідання Пшеницькій Т.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 06.02.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.11.2019
у справі № 910/15010/19 (суддя Шкурдова Л.М.)
за позовом Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича
до Державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" (відповідач-1)
Товариства з обмеженою відповідальністю "Цільова комерція" (відповідач-2)
про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння
В судовому засіданні 06.02.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
                                                           ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 у справі          № 910/15010/19 відмовлено у відкритті провадження за позовом Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича до Державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Цільова комерція" про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння з посиланням на п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу № 910/15010/19 на розгляд Господарському суду міста Києва.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм процесуального права (п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України), неповним з`ясуванням обставин справи, що стосуються предмету та підстав поданого позову, що зумовило невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апелянт вважає помилковими висновки суду щодо існування в провадженні Господарського суду міста Києва справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме справи №910/11848/19 в частині заявленої позивачем вимоги до ТОВ «Цільова комерція» про витребування майна, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України є підставою для відмови у відкритті провадження.
Вказує, що у справі №910/11848/19 позивачем є фізична особа ОСОБА_1 , який звертається з позовом до ТОВ «Тедіс України» та ТОВ «Цільова комерція» з вимогою визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Тедіс України» від 04.10.2018 (основна матеріально - правова вимога) та витребувати з незаконного володіння ТОВ «Цільова комерція» майно, що є предметом іпотечного договору (похідна матеріально - правова вимога). У справі №910/11848/19 вимога про витребування майна до ТОВ «Цільова комерція» має похідний характер від основної вимоги - визнання недійсним договору іпотеки.
Зазначає, що у справі №910/15010/19 вимога про витребування майна у ТОВ «Цільова комерція» також має похідний характер від основної вимоги - скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем.
На його думку, у вищевказаних справах вимога до ТОВ «Цільова комерція» про витребування майна з незаконного володіння має похідний характер та повністю залежить від задоволення основної вимоги, тобто виступає способом захисту права власності законного власника за умови доведення факту незаконного вибуття з його володіння поза його волею, у зв`язку з чим неправильним є виокремлення даної позовної вимоги в окрему та самостійну без аналізу сукупно з основним предметом та підставами позову.
За твердженнями скаржника, наявність справи в провадженні суду цивільної юрисдикції щодо визнання недійсним договору іпотеки, стороною якого є ОСОБА_1 , як фізична особа, не впливає на вирішення питання щодо відкриття провадження у справі про скасування запису про реєстрацію права власності за іпотекодержателем в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки останнє заявлено з підстав порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового регулювання, а не з підстав недійсності основного договору іпотеки, тому ці дві вимоги не є взаємовиключними та можуть розглядатись паралельно, проте окремо одна від одної.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16.09.2019 позовну заяву у справі №757/14454/19-ц залишено без розгляду на підставі заяви позивача, у зв`язку з чим помилковим є посилання суду в оскаржуваній ухвалі на існування даної справи як на підставу для відмови у відкритті провадження у справі №910/15010/19 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.
Апелянт вказує, що з 29.08.2005 є фізичною особою - підприємцем, спірні правовідносини виникли щодо нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки, укладеного позивачем, як майновим поручителем юридичної особи (ТОВ «Квартал - Трейдінг»), в межах господарських правовідносин (договір поставки товару) останнього з контрагентом - юридичною особою ТОВ «Тедіс України», одночасно з цим ця ж група приміщень також є об`єктом господарської діяльності позивача, як фізичної особи - підприємця, оскільки передані в орендне користування іншій юридичній особі - ТОВ «Менеджмент Інновація Розвиток».
Оспорюваний запис про реєстрацію права власності на дані нежитлові приміщення за ТОВ «Тедіс України» як іпотекодержателем, прямо перешкоджає позивачу здійснювати його господарську діяльність, що й зумовило звернення до суду за захистом своїх порушених прав, як фізичної особи - підприємця. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2019 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 19.12.2019.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 відкладено розгляд справи на 06.02.2020, у зв`язку з необхідністю витребування у сторін апеляційного провадження письмових пояснень щодо можливої участі представника ТОВ "Тедіс" у розгляді справи та враховуючи неявку представника відповідача-1.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.02.2020 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу №910/15010/19 на розгляд Господарському суду міста Києва.
Представник відповідача - 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.02.2020 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Відповідач - 1 державний реєстратор Прошкін О.В. в судове засідання апеляційної інстанції 06.02.2020 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.
Оскільки ТОВ «Тедіс України» не визначено відповідачем у справі на стадії подання позовної заяви, а ухвалою суду про відмову у відкритті провадження у справі третьою особою не залучено, колегія суддів не вбачає правових підстав для з`ясування позиції ТОВ «Тедіс України» щодо апеляційної скарги позивача на даній стадії.
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України). 
Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка відповідача - 1 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала підлягає скасуванню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2019 Фізична особа - підприємець Саітов Магомед-Амін Абубакарович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" Прошкіна О.В. та Товариства з обмеженою відповідальністю "Цільова комерція" про:
- скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення з №1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 5, загальною площею 536,5 кв.м., номер запису про право власності: 29462207 від 14.12.2018, вчинений державним реєстратором комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" Прошкіним Олександром Васильовичем, на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44628588 від 14.12.2018;
- витребування нерухомого майна - нежитлові приміщення з № 1 по №21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 536,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 745383980000, з незаконного володіння, у Товариства з обмеженою відповідальністю "Цільова комерція" на користь ОСОБА_1 .
Позов обґрунтований тим, що іпотечний договір від 04.10.2018, зареєстрований в реєстрі за номером 2505, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І. не був належною правовою підставою для здійснення реєстраційних дій прав на нерухоме майно на нежитлові приміщення з №1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 536,5 кв.м., оскільки державним реєстратором не встановлено наявність чи відсутність непогашеного боргу за основним зобов`язанням. У зв`язку з незаконністю проведених реєстраційних дій позивач зазначає, що вибуття із власності ОСОБА_1 відповідного нерухомого майна було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 у справі          № 910/15010/19 відмовлено у відкритті провадження за позовом ФОП Саітова Магомед-Амін Абубакаровича з посиланням на п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України, місцевий господарський суд виходив з того, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.09.2019 у справі №910/11848/19 відмовлено у відкритті провадження за позовом до ТОВ "Цільова комерція", в якому, серед іншого заявлено вимогу про витребування у ТОВ "Цільова комерція" нерухомого майна - нежитлових приміщень з № 1 по № 21 (групи приміщень № 13, літера «А», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 5, загальною площею 536,5 кв. м.
Враховуючи, що ухвала Господарського суду м. Києва від 06.09.2019 у справі №910/11848/19 про відмову у відкритті провадження оскаржена в апеляційному порядку, у разі її скасування, судом буде розглядатись справа з аналогічним предметом та сторонами, що у справі №910/15010/19.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, місцевий господарський суд виходив з того, що у даній справі позивачем оскаржуються реєстраційні дії, вчинені на підставі іпотечного договору, який оскаржується в цивільному судочинстві (справа №757/14454/19-ц).
Оскільки іпотечний договір, який був підставою для проведення реєстраційних дій на нерухоме майно, укладений Саітовим М. -А.А . як фізичною особою, та іпотечний договір наразі оскаржується в порядку цивільного судочинства, на думку суду першої інстанції, спір у справі №910/15010/19 не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає їх помилковими, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що суд може відмовити у відкритті провадження лише за сукупності усіх трьох ознак спору, тобто: а) спір між тими ж сторонами; б) спір з тим самим предметом; в) спір з тих самих підстав.
При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.05.2019 у справі № 640/7778/18, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.04.2019 у справі № 910/13840/18, такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Колегією суддів встановлено наступне.
У справі №910/11848/19 позивачем є фізична особа ОСОБА_1 , який звертається з позовом до ТОВ «Тедіс України» та ТОВ «Цільова комерція» з вимогою визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Тедіс України» від 04.10.2018 (основна матеріально - правова вимога) та витребувати з незаконного володіння ТОВ «Цільова комерція» майно, що є предметом іпотечного договору (похідна матеріально - правова вимога). У справі №910/11848/19 вимога про витребування майна до ТОВ «Цільова комерція» має похідний характер від основної вимоги - визнання недійсним договору іпотеки.
У справі №910/15010/19 вимога про витребування майна в ТОВ «Цільова комерція» також має похідний характер від основної вимоги - скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем.
В обох справах вимога до ТОВ «Цільова комерція» про витребування майна з незаконного володіння має похідний характер та повністю залежить від волевиявлення основної вимоги, тобто виступає засобом захисту права власності законного власника за умови доведення факту незаконного вибуття майна з його володіння поза його волею, відтак виокремлення судом першої інстанції даної позовної вимоги в окрему та самостійну без аналізу сукупно з основним предметом та підставами позову тягне за собою помилкові висновки про існування в провадженні господарського суду тотожних справ зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав.
Слід зазначити, що на час подання позову у даній справі, справа №910/11848/19 не перебувала в провадженні господарського суду, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі №910/11848/19 відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ "Тедіс Україна" та ТОВ "Цільова комерція" про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння, а також відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Припущення суду першої інстанції, що у разі скасування ухвали суду про відмову у відкритті провадження у справі №910/11848/19, судом буде розглядатись справа з аналогічним предметом та сторонами, що у справі №910/15010/19, не ґрунтуються на матеріалах справи та доводах, викладених позивачем у позовній заяві.
Як зазначено судом першої інстанції, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.04.2019 відкрито провадження у цивільній справі №757/14454/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ТОВ "Тедіс Україна" про визнання довіреності недійсною та визнання недійсним договору іпотеки. 
Однак, зазначаючи в оскаржуваній ухвалі про оскарження позивачем реєстраційних дій, вчинених на підставі іпотечного договору, який оскаржується в цивільному судочинстві, місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2019 позовну заяву ОСОБА_1 у справі №757/14454/19-ц залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
За вказаних вище обставин, оскільки спір між сторонами у зазначених справах виник з різних підстав, а також з огляду на різний суб`єктний склад сторін у таких справах, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність правових підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 29.08.2005 був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як фізична особа - підприємець за номером запису 2   070   000 0000 001900 з основним видом економічної діяльності 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна.
За твердженнями позивача, з метою здійснення вказаної підприємницької діяльності ОСОБА_1 08.10.2015 набув у власність групу нежитлових приміщень № 13 літ. А, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Як зазначає позивач, в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право приватної власності вказані приміщення зареєстровані за ОСОБА_1 , як фізичною особою, оскільки ні ЦК України, ні Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» не встановлює такого суб`єкта права власності, як фізична особа - підприємець, відповідно і стороною іпотечного договору ОСОБА_1 може виступати як фізична особа. 
04.10.2018 ОСОБА_1 , як майновим поручителем ТОВ «Квартал-Трейдінг», було укладено договір іпотеки з ТОВ «Тедіс Україна» щодо вищевказаних нежитлових приміщень, з метою забезпечення основного зобов`язання за договором поставки № 51-ЛВ/18/КК від 11.09.2018, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Квартал-Трейдінг».
Іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника (абз. 7, 8 ст. 1 Закону України "Про іпотеку").
Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника (висновок Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі № 159/4709/15-ц).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) (п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України). У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про іпотеку").
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 727/8505/15-ц).
Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.
Враховуючи викладене, суб`єктний склад сторін не має виключного та імперативного значення для визначення юрисдикційної підсудності спору, а значить, господарському суду підсудні справи, де стороною є фізична особа, якщо спір стосується господарських правовідносин останньої.
Позивач зазначає, що в межах господарських правовідносин ОСОБА_1 та ТОВ "Тедіс Укарїна" державним реєстратором Прошкіним О. В. було здійснено запис про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за Іпотекодержателем - ТОВ «Тедіс Україна» в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання), реалізувавши процедуру позасудового врегулювання з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору.
Основна позовна вимога в даній справі стосується скасування запису про право власності на нерухоме майно та відповідно витребування цього майна від незаконного титульного власника.
Розглядаючи подібні спори щодо питань підсудності, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 906/277/18 зробила узагальнюючий висновок:
«Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесено до юрисдикції господарського суду.
Пункт 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А ч. 1 ст. 19 ЦПК України у системному зв`язку з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5, ст. 46, ч. 1 ст. 47, ч. 2 ст.48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи - підприємці).
Тобто, з 15 грудня 2017, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.
Так за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (п.п. 52-53 постанови від 31 жовтня 2018 у справі №753/12916/15-4).»
Враховуючи, що ОСОБА_1 є стороною господарських правовідносин з ТОВ "Тедіс Україна", будучи майновим поручителем перед останнім, то очевидною є підсудність даного спору саме господарському суду, що узгоджується з окресленою позицією Великої Палати Верховного Суду.
Варто враховувати, що підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно із ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування, мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема в постанові від 27.08.2019 у справі №906/764/18, а саме:
"до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем."
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, а також наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи, має значення суб`єктний склад саме сторін основного правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Слід зазначити, що спірні правовідносини виникли щодо нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки, укладеного позивачем, як майновим поручителем юридичної особи (ТОВ «Квартал-Трейдінг»), в межах господарських правовідносин (договір поставки товару) останнього з контрагентом - юридичною особою ТОВ «Тедіс Україна», одночасно з цим, ця ж група приміщень також є об`єктом господарської діяльності позивача як фізичної особи - підприємця, оскільки передані в орендне користування іншій юридичній особі - ТОВ «Менеджмент Інновація Розвиток». Оспорюваний запис про реєстрацію права власності на дані нежитлові приміщення за ТОВ «Тедіс Україна» як Іпотекодержателем, прямо перешкоджає позивачу здійснювати його звичайну господарську діяльність, що й зумовило необхідність звернення до суду за захистом його порушених прав.
Таким чином, вищевикладене, зумовлює обґрунтованість та законність звернення позивача, як фізичної особи-підприємця, до Господарського суду м. Києва.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів звертає увагу, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
У справі "Delcourt v. Belgium" Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Водночас у справі "Bellet v. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Також, Європейський суд з прав людини виходить з того, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
З огляду на вищенаведені законодавчі приписи, предмет та підстави заявленого позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність встановлених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича до Державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Цільова комерція" про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
При цьому відзив ТОВ «Тедіс Україна» на апеляційну скаргу позивача у даній справі, з доданими до нього документами не враховується судом апеляційної інстанції, оскільки поданий на даний час не учасником справи (не визначений відповідачем в позовній заяві, не залучений судом першої інстанції 3-ю особою до участі у даній справі).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
З огляду на викладене, помилковими є висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі на підставі п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича, з підстав, викладених у ній, підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 у справі №910/15010/19 підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи на розгляд до Господарського суду міста Києва.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                                                                                               ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Саітова Магомед-Амін Абубакаровича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 у справі №910/15010/19 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 у справі №910/15010/19 скасувати.
3. Матеріали справи №910/15010/19 направити до Господарського суду міста Києва для розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 25.02.2020.

Головуючий суддя                                                            І.М.  Скрипка 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                Ю.Б. Михальська