ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1025/20 Справа № 214/1423/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Чубіна А.В.

сторони справи:
позивач- Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач- ОСОБА_1 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року, ухваленого суддею Гринем Н.Г. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 20 серпня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з первісним позовом, в якому просиів суд: стягнути зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (дійсна назва – АТ КБ «ПРИВАТБАНК») заборгованість за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року станом на 27.01.2015 року в загальному розмірі 41 522 доларів США 38 центів, що за курсом НБУ (15,89 грн.=1 долар США станом на 27.01.2015 року) складає 659 790 грн. 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом – 28 051 доларів США 66 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом – 2416 доларів США 55 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом – 388 доларів 03 центи, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 10 666 доларів США 14 центів; стягнути з відповідача судові витрати.
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 08.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого банк надав позичальникові кредит в сумі 20 000 доларів США терміном до 05.02.2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки та порядку, погодженому сторонами шляхом внесення щомісячних (ануїтетних) платежів. 
Свої зобов`язання за договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перед ОСОБА_1 виконало, натомість позичальник, покладені на нього умовами договору обов`язки належним чином не виконував, в результаті чого станом на 27.01.2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 41 522 доларів США 38 центів, з урахуванням нарахованої неустойки за допущення порушення позичальником виконання умов договору, яку позивач просив суд стягнути в примусовому порядку.
ОСОБА_1 не погоджуючись з пред`явленими вимогами банку, 20.07.2016 року подав зустрічний позов до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», в якому просив суд: визнати недійсним кредитний договір №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року, укладений між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 08.02.2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дійсно було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування ним та на умовах повернення не пізніше 05.02.2027 року. Зазначений договір укладено між сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних-осіб. На час укладення договору він як позичальник надав банку достовірну інформацію щодо свого фінансово-майнового стану. Умовами договору визначено надання кредиту позичальникові в іноземній валюті – доларах США шляхом видачі через касу банку або шляхом перерахування на рахунок. Вважає, що, надання банком кредиту в іноземній валюті суперечило ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.35 Закону України «Про Національний Банк України», адже імперативними приписами вказаних норм визначено, що грошовою одиницею в Україні є гривня, яка є єдиним законним засобом платежу. 
Оскільки, надання банком позичальникові кредиту у вигляді кредитної лінії та проведення останнім дій відносно виконання своїх зобов`язань в іноземній валюті за своєю природою є валютною операцією, то вона повинна проводитись в Україні на підставі відповідної ліцензії НБУ. Керуючись положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідач за первісним позовом вважає, що банк не мав права використовувати іноземну валюту для розрахунків за кредитним договором з ним. 
Окрім того, на момент укладення кредитного договору курс долару США по відношенню до національної валюти – гривні України становив 5,05 грн. за 1 долар США, в той час як на момент пред`явлення позову він зріс до 25,94 грн. за 1 долар США, що є свідченням істотної зміни становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а саме з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що призвело до погіршення фінансового становища позичальника. 
Разом з тим, ОСОБА_1 вважає, що банком включено до кредитного договору несправедливі умови щодо надання кредиту саме в доларах США, як і погашення кредиту, процентів за користування ним в цій же валюті, що він розцінює як спосіб зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Вказані умови вважає такими, що суперечать принципу добросовісності та є наслідком створення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Такі обставини в їх сукупності ОСОБА_1 розцінює за достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним. 
Окремо акцентував увагу, що кредитор ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінився на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що його як позичальника не було проінформовано. До того ж, відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року позовні вимоги за первісною позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»:
-заборгованість за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року станом на 27.01.2015 року в загальному розмірі 30 468 доларів США 21 центів, яка включає: заборгованість за тілом кредиту – 28 051 доларів США 66 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом – 2416 доларів США 55 центів;
-пеню в розмірі 169 484 грн. 96 коп.;
-судовий збір в сумі 3619 грн. 85 коп.;
В задоволенні іншої частини вимог за первісним позовом відмовлено.
Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору залишено без задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні його первісних позовних вимог.
При цьому, скаржник вказує, що позивачем не надано первинної бухгалтерської документації, на підставі, якої можливо встановити отримання відповідачем саме зазначеної у позові суми кредиту, позовна заява не містить даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Наголошує на тому, що доведення наявної суми заборгованості за кредитним договором є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.
Окрім того, скаржник вказує на те, що суд стягнув пеню у розмірі 169 484,96 грн., перевівши суму 10 666,14 доларів США у гривню відповідно до курсу на день подання позову до суду, хоча заява не містить розрахунку пені у гривні, розрахунок здійснено у доларах США, що прямо суперечить нормам закону, оскільки пеня мала нараховуватись виключно у національній валюті.
Також, відповідач стверджує, що позивачем не доведено кому саме належить рахунок № НОМЕР_1 , а будучи внутрішньобанківським рахунком, фактично не доводить факт видачі готівки та заборгованості відповідача за кредитним договором. Вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені і він заявляв клопотання про його застосування у своєму відзиві на позов, яке суд на його думку проігнорував.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що 08.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 08.02.2007 року по 05.02.2027 року включно у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 20 000 доларів США на придбання нерухомості житлового призначення, а також в розмірі 4017 доларів США – на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених умовами договору (п.7 договору) (т.1 а.с.9-11).
Сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати визначено з 08 по 12 число кожного місяця. При цьому погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 235 доларів США 93 центи для погашення заборгованості за кредитним договором, що включає: заборгованість по кредиту, відсоткам за користування кредитом, винагороду. Таким чином, сторонами погоджено, що погашення кредиту здійснюється саме у валюті кредиту – доларах США.
Відповідно до п.7.4 договору (т.1 а.с.11), при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, він сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 2,16% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи (т.1 а.с.16).
02.07.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року (т.1 а.с.222-223), за умовами якої проведено реструктуризацію заборгованості позичальника, а саме зменшено суму заборгованості на 10 217 грн. 19 коп., яку віднесено до пені. Крім того, на позичальника покладено додаткову відповідальність за порушення виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (додатку №1 до додаткової угоди) понад 31 день шляхом сплати позичальником банку штрафу в розмірі 10 217 грн. 19 коп.
Умовами додаткової угоди передбачено викладення п.7.1 кредитного договору в новій редакції, зміну періоду погашення кредиту – з 20 по 25 число кожного місяця, Графіку погашення кредиту. Як слідує з Графіку погашення кредиту, станом на 25.07.2012 року залишок заборгованості ОСОБА_1 по кредиту складає 29 145 доларів США 48 центів, з яких щомісячний (ануїтетний) платіж визначено на рівні 437 доларів США 13 центів, а останній платіж 05.02.2027 року – в сумі 665 доларів США 51 цент (т.1 а.с.224-227).
Факт виконання банком перед ОСОБА_1 своїх зобов`язань підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяви позичальника про видачу готівки від 08.02.2007 року, ордеру – розпорядження №1 від 08.02.2007 року на видачу готівки в сумі 20 000 доларів США, що в еквіваленті складало 101 000 грн., а також видатковим ордером. В заяві міститься підпис позичальника ОСОБА_1 про отримання кредитних коштів, що ним не спростовано в ході судового розгляду (т.2 а.с.14, 15). 
ОСОБА_1 свої зобов`язання по поверненню кредиту спочатку виконував, сумлінно, сплачуючи ануїтетні платежі, у тому числі з переплатою по окремим платежам, що слідує з виписки по його кредитному рахунку (т.2 а.с.21-28). В подальшому, відповідач почав допускати прострочення погашення заборгованості, а після внесення останнього платежу в сумі 250 доларів 62 центи 03.09.2014 року (т.2 а.с.26) погашення заборгованості припинив.
Відповідно до розрахунку заборгованості (т.1 а.с.4-7), станом на 27.01.2015 року сума заборгованості за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року визначена на рівні 41 522 доларів США 38 центів та включає: 28 051 доларів США 66 центів – заборгованість за тілом кредиту, 2416 доларів США 55 центів – заборгованість по процентам за користування кредитом (у т.ч. простроченим в сумі 2344 доларів США 55 центів), 388 доларів США 03 центи - заборгованість з комісії (прострочена), 10 666 доларів США 14 центів – пеня.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог банку та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 , керувся нормами статей 192, 215-235, 509, 533, 549, 627, 628, 1048-1052, 1054 ЦК України, статтями 32, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність, й виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, тоді, як відповідач  ОСОБА_1  неналежним чином виконував свої зобов`язання за спірним кредитним договором у зв`язку із чим наявні підстави для стягнення заборгованості в розмірі 30 468 доларів США 21 центів, яка включає: заборгованість за тілом кредиту – 28 051 доларів США 66 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом – 2416 доларів США 55 центів, а також пеню в сумі 169 484 грн. 96 коп., так як вони є доведеними, тоді, як відповідачем не спростована наявність заборгованості перед банком та її розмір за цими складовими частинами, як і обґрунтованість їх розміру.
Відмовляючи відповідачу в задоволенні його зустрічного позову, суд виходив із встановлених обставин, аналізу, наявних у справі доказів, наданих сторонами, дійшовши висновку про недоведеність та безпідставність зустрічних позовних вимог
З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їх недоведеність та безпідставність.
Колегія суддів погоджується із висновком суду в частині наявності підстав для задоволення первісного позову та відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову, однак не погоджується із стягнутим судом розміром пені, і не може погодитись із доводами відповідача ОСОБА_1 про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується відповідачем в частині задоволення первісних позовних вимог позивача, оскільки скаржник просить скасувати рішення суду у цій частині та відмовити позивачу у задоволенні позову, вимога про задоволення зустрічного позову, відсутня в апеляційній скарзі, тому суд апеляційної інстанції, у відповідності із нормами статті 367 ЦПК України, не перевіряє оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване позивачем судове рішення відповідає зазначеним вище нормам закону.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..
У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як передбачено ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.
Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Доводи скаржника щодо недоведеності позивачем заборгованості за спірним кредитним договором, здійснення розрахунку пені у доларах США, а не в національній валюті, пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, колегія суддів відхиляє, ці доводи були предметом розгляду судом першої інстанції, і кожному з наведених доводі в оскаржуваному судовому рішенні надана належна правова оцінка.
Між тим, колегія суддів частково погоджується із доводами відповідача, які стосуються стягнення з нього пені, а саме колегія суддів не погоджується із визначеною судом сумою пені, яку стягнуто з відповідача, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 з метою забезпечення прогнозованості правозастосовної практики відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який допускав можливість стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Відступаючи від зазначеного висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що встановлено нормами ст.257 ЦК України.
Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Як встановлено судом з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем періодично сплачувалися кошти в рахунок погашення заборгованості, а отже, кожне поповнення переривало строк позовної давності. Останній платіж був зроблений відповідачем 26.06.2012 року (а.с.6), тобто строк позовної давності почав обчислюватися з 26.06.2012 року 
Позивач звернувся до суду з первісним позовом 25 лютого 2015 року, тобто в межах строку, встановленого ст.257 ЦК України.
Так, умовами кредитного договору №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року та додаткової угоди до нього від 02.07.2012 року на позичальника покладено обов`язок по сплаті пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки, яка сплачується у гривні. У разі, якщо кредит видавався у іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.4.1 договору, т.1 а.с.10-зворот).
Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів, виходячи з положень ч.2 ст.192, ч. 3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», можуть бути застосовані у випадках прострочення грошового зобов`язання лише у гривні, що також визначено й умовами спірного кредитного договору, тому пеня за несвоєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язання по кредитному договору була стягнута судом у національній валюті, яку суд визначив у розмірі 169 484 грн. 96 коп., виходячи з обсягу заявлених позивачем позовних вимог (10 666 доларів США 14 центів *15,89 грн.). 
Нормами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
З розрахунку заборгованості, наданої позивачем видно, що заборгованість за пенею, яка становить 10 666,14 доларів США нарахована відповідачу за період з квітня 2007 року по 27.01.2015 року, тобто розмір пені позивач вказав за весь період її нарахування (а.с.4-7, т.1). 
Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги у цій частині в повному обсязі порушив норми п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, у зв`язку із чим судове рішення на підставі статті 376 ЦПК України підлягає зміні, в частині зменшення стягнутої судом суми пені.
З розрахунку заборгованості видно, що станом на 26.02.2014 року (дата за рік до подання позову) заборгованість відповідача за пенею становила 10217,19 доларів США, а станом на 27.01.2015 року (дата нарахування заборгованості) розмір пені становить 10666,14 доларів США, у зв`язку з чим, оскільки стягненню підлягає пеня за один рік, нараховану судом суму пені необхідно зменшити, стягнувши її за період з 26.02.2014 по27.01.2015 (а.с.7, т.1).
З урахуванням наведеного розмір стягнутої судом пені підлягає зменшенню з 10666,14 доларів США до 448,95 доларів США, відповідно розрахунку 10666,14 -10217,19., що за курсом НБУ, станом на день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції – 24,8523 (1 долар дорівнює 24,8523 грн.), виходячи з розрахунку: 448,95 доларів США х 24,8523 грн становить в гривневому еквіваленті -11 157, 44 грн.
Керуючись ст.ст.255, 367, 374, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року змінити в частині зменшення суми пені, стягнутої з відповідача ОСОБА_1  на користь позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», зменшивши розмір пені зі 169 484, 96 грн. до 11 157, 44 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий:
Судді: