Ухвала
іменем України 
 
17 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 597/35/19
провадження № 51-787 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого   ОСОБА_4 на вирок Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018210080000199, щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вироком Заліщицького районного суду Тернопільської області від                26 вересня 2019 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Улашківці Чортківського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді   позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 7 722 грн судових витрат.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим за те, що він 10 вересня 2018 року близько 9:00, в порушення п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, керував технічно-несправним автомобілем марки "Шкода Октавія», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , із встановленими на одну вісь шинами різних розмірів, різних моделей, з різними малюнками протектора, експлуатація якого забороняється, згідно з п.п.31.4 та п.31.4.5«г» ПДР України.  
ОСОБА_4 в порушення вимог п.п.1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна дистанція», «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»,), п.12.1 ПДР України та п.2.3 «б» ПДР України рухаючись на 429км+700м автодороги «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече», що неподалік залізничної станції «Ворвулинці» Заліщицького району, перебуваючи під впливом наркотичних речовин, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, відволікся від керування та в порушення п.13.1 ПДР України, не обрав безпечної дистанції до автомобіля марки «Опель Комбо», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався в попутному з ним напрямку по тій самій смузі руху та допустив зіткнення на смузі руху до м. Заліщики, передньою частиною керованого автомобіля марки «Шкода Октавія» із задньою частиною автомобіля марки «Опель Комбо».
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки "Опель Комбо" ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла; водій автомобіля марки "Опель Комбо" ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які належать до тяжких за ознакою небезпеки для життя. 
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2020 року вирок суду  змінив, виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння, як на доказ доведеності вини ОСОБА_4 – довідку токсикологічної лабораторії Тернопільського обласного наркологічного диспансеру від 20 вересня 2018 року, як на обтяжуючу обставину – перебування ОСОБА_4 в стані наркотичного сп`яніння. В решті вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі засудженийпосилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що суди всупереч ст. 65 вказаного Кодексу повною мірою не врахували всіх даних про його особу, а також пом`якшуючих покарання обставин. 
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються. 
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на думку засудженого, є суворим, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК , покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, котрий відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання. 
Обґрунтовано взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання, –визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому заподіяної шкоди, а також думку потерпілого, який вказав, що претензій до обвинуваченого немає.
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, поведінки засудженого після вчинення злочину, даних про особу винного, в тому числі і тих, про які зазначає засуджений у скарзі, обставин, що пом`якшують покарання, конкретних обставин справи, характеру допущених засудженим порушень ПДР України та незворотних наслідків – смерті потерпілої, судпризначив ОСОБА_4 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК, навів у вироку підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнуто мети покарання.
Враховуючи конкретні обставини справи, суд касаційної інстанції вважає, що позитивні дані про особу ОСОБА_4 , достатньою мірою не впливають та істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого злочину і не дають підстав для призначення покарання із застосування ст. 75 КК. Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, тому думка потерпілого щодо призначення покарання не є вирішальною.
Доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала                         суду відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України  (далі – КПК).
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого   ОСОБА_4 на вирок Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018210080000199, щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                  ОСОБА_3