Постанова
Іменем України
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/5529/17
 
провадження № 61-28259св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2018 року в складі судді Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору.
Позов мотивовано тим, що 06 травня 2008 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі еквівалентному 35 900,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 5,49 % річних (фіксована ставка) та процентної ставки із строкових депозитів фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку строком на 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору - fidr. Посилалась на те, що відповідач в односторонньому порядку та на власний розсуд почав збільшувати значення fidr, що призвело до збільшення процентної ставки за кредитним договором. Вважала, що положення вказаного кредитного договору щодо встановлення процентної ставки fidr, є несправедливими та суперечать вимогам статті 1056-1 ЦК України.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 06 травня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк» у частині встановлення процентної ставки за користування кредитом у залежності 
від значення fidr (процентної ставки із строкових депозитів фізичних осіб).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наслідком укладення оскаржуваного договору є дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це привело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Крім того, заміна розміру ставки fidr відповідно до положень оскаржуваного договору не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами такого договору, з умовами якого позивач погодилась, підписавши його, а тому суд вважав, що положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + fidr не можуть вважатися несправедливими.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскаржили його до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на 15 березня 
2018 року позивач не усунула недоліки апеляційної скарги, зазначених в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року, зокрема, не надала документів, які б підтверджували зарахування сплаченого нею судового збору в сумі 960,00 грн за платіжним дорученням від 20 лютого 2018 року 
№ Р24393502J132305391 до спеціального фонду Державного бюджету України, в установлений судом строк.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що нею було виконано у встановлений судом строк вимоги суду щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960,00 грн, на підтвердження чого було надано відповідну квитанцію, проте суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином зарахування таких коштів до спеціального фонду Державного бюджету України, на час прийняття ухвали не долучив відповідного витягу про відсутність таких зарахувань. При цьому необґрунтовано вважав, що обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається лише на суд, і неподання стороною вказаних судом виписок не може бути підставою для повернення апеляційної скарги, як такої, що не відповідає встановленим вимогам, а тому оскаржувана ухвала не відповідає засадам законності і обґрунтованості, постановлена з порушенням норм процесуального права та є помилковою. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Голосіївського районного суду 
м. Києва зазначену цивільну справу.
У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2020 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору призначено до розгляду.
Відзив (заперечення) учасники справи до суду не подали
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року клопотання ОСОБА_1 , подане представником ОСОБА_3 , про поновлення процесуального строку задоволено, визнано поважними причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року. Апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: сплати судового збору, на підтвердження чого надати оригінал документу, який підтвердить таку сплату, а також надати копію свідоцтва про право ОСОБА_3 на зайняття адвокатською діяльністю. Визначено строк для усунення вказаних недоліків в п`ять днів з дня отримання такої ухвали.
На виконання вказаної ухвали суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направила до суду апеляційну скаргу за своїм підписом та роздруківку платіжного доручення від 20 лютого 2018 року № Р24393502J132305391 про сплату судового збору в розмірі 960,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , продовжено строк на усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема надання надання належних документів у підтвердження зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України та повноважень представника позивача. Визначено строк для усунення вказаних недоліків протягом трьох днів з дня отримання такої ухвали.
У березні 2018 року на виконання вимог вказаної ухвали представник 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направила до суду заяву щодо усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 26 лютого 2018 року, до якої було додано копію ордера серії ІФ № 654158, виданого на її ім`я.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.
Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що станом на 15 березня 2018 року позивач не усунула недоліки апеляційної скарги зазначені в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року, зокрема, не надала документів, які б підтверджували зарахування сплаченого нею судового збору в сумі 960,00 грн за платіжним дорученням 
від 20 лютого 2018 року № Р24393502J132305391 до спеціального фонду Державного бюджету України, у встановлений судом строк. При цьому посилався на те, що проведеною судом перевіркою, було встановлено, що станом 
на 26 лютого 2018 року, сплачені представником позивача грошові кошти за вказаним платіжним дорученням з призначенням платежу *101;2517702612 до спеціального фонду Державного бюджету України не зараховано.
З таким судовим рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки воно є передчасним, ухвалено з порушенням норм ЦПК України та позбавило учасника процесу права апеляційного оскарження судового рішення, що є порушенням права на справедливий суд.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно зі статтею 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Статтею 356 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми та змісту апеляційної скарги.
Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Правові засади справлення судового збору, платників, об`єкти та розміри судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що судовий збір може бути сплачено з використанням як безготівкових або готівкових розрахунків через банківські установи, через ресурс, розміщений на офіційному веб-порталі «Судова влада України», інформаційно-платіжні термінали, встановлені у приміщеннях судів, інші комп`ютерні програми, у тому числі програмно-технічний комплекс «Клієнт казначейства - Казначейство», тощо.
Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року 
№ 22 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, якою встановлені, зокрема загальні правила, види та стандарти розрахунків клієнтів банків, а також вимоги щодо заповнення розрахункових документів.
Частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд, і не подання стороною вказаних судом виписок не може бути підставою для повернення апеляційної скарги, як такої, що не відповідає встановленим вимогам.
Судом апеляційної інстанції не було взято до уваги вказаних норм процесуального законодавства.
Разом із тим, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , без руху та покладаючи на неї обов`язок щодо сплати судового збору, суд апеляційної інстанції не врахував того, що 
ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про захист своїх прав як споживач та звертала увагу суду апеляційної інстанції у доводах своєї скарги на те, що на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Про те, що споживачі звільнені від сплати судового збору не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги), такий висновок відповідає правовому висновку до якого дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 14-57цс18.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що апеляційна скарга 
ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України не ґрунтується на зазначених вимогах Закону й не узгоджується з наведеними висновками Закону України «Про захист прав споживачів» та правовими висновками Верховного Суду, які відповідно статті 263 ЦПК України мають враховуватися при застосуванні відповідних норм права. 
Таким чином, оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вищенаведених норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення апеляційної скарги та перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційну скаргу на ухвалу суду апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції, з передачею справи до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович