ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/6690/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від 23 вересня 2019 року (головуючий суддя Юхно І.В.)
у справі  № 160/6690/19
за позовом  ОСОБА_1   
до  Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про  визнання протиправною та скасування вимоги, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС в Дніпропетровській області, у якому позивач просила визнати незаконною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 39394856) № Ф-11122-50/67 від 14.11.2018, якою встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску у розмірі 15  819,54 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана вимога винесена з порушенням вимог чинного законодавства. З жовтня 2013 року по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з Національним технічним університетом «ДНІПРОВСЬКА ПОЛІТЕХНІКА», займаючи посаду прибиральниці. Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), страхувальником-роботодавцем систематично сплачується внесок з заробітної плати позивача. Крім цього, позивач вказував, що вимогу винесено без проведення документальної перевірки відносно позивача та складення відповідного акту.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 в задоволені позову відмовлено.
Cуд першої інстанції виходив із того, що позивач з 29.10.2001 по 12.07.2019 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, відповідно, мала обов`язок сплачувати єдиний страховий внесок у розмірі та у строки, які визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Встановивши, що позивачем вказаний обов`язок не виконано у періоді, що визначений у спірній вимозі (2017-2018 рр.), суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску. Надаючи оцінку аргументам позивача, суд першої інстанції вказав, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується не лише на підставі акту проведеної перевірки, а і на підставі даних інформаційних систем контролюючого органу, які містять інформацію про те, що платник має недоїмку зі сплати єдиного внеску.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваної вимоги. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ДФС у Дніпропетровській області (Новокодацькому р-ні м. Дніпра) з 29.10.2001 до 12.07.2019 як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
З жовтня 2013 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка», займаючи посаду прибиральниці.
12.07.2019 ФОП ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 22240060007022541.
Станом на 31.10.2018 за даними інтегрованої картки платника (ІКП) по ФОП ОСОБА_1 обліковувалася недоїмка у розмірі 15819,54 грн., у зв`язку з чим Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018 №Ф11122-50/67 на вищезазначену суму.
Як свідчать матеріали справи спірна вимога винесена позивачу за 2017 рік та 2018 рік. 
Відповідно до інтегрованої картки платника станом на 31.10.2018 відповідачем ФОП ОСОБА_1 здійснено нарахування єдиного соціального внеску наступним чином:
-  за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, граничний строк сплати до 09.02.2018 (704 грн *12 місяців);
-  1 квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.04.2018 (819,06 грн * 3 місяці);
-  2 квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.07.2018 (819,06 грн * 3 місяці);
-  3 квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.10.2018 (819,06 грн * 3 місяці).
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з судом першої інстанції про правомірність оскаржуваної вимоги  про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11122-50/67 від 14.11.2018.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом      визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Наведені норми права свідчать, що фізична особа-підприємець та наймана особа є різними платниками єдиного внеску. 
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовані.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.          
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Зазначена правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду у справі № 440/2149/19 від 04 грудня 2019 року.
В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з жовтня 2013 року перебуває у трудових відносинах з Національним технічним університетом «Дніпровська політехника», який сплачував за ОСОБА_1 усі необхідні податки та збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується випискою ПФУ (форма ОК-5) від 15.07.2019, тому у позивача у визначений  контролюючим органом період був відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску, оскільки за таких умов відбулось би подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.
За встановлених обставин апеляційний суд вважає, що контролюючий орган необґрунтовано та протиправно сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-11122-50/67 від 14.11.2018, якою фактично повторно визначив позивачу зобов`язання і нарахував недоїмку із сплати єдиного податку на суму 15819,54 грн. за 2017-2018 роки, в той час як за цей же період підприємством, на якому працювала ОСОБА_1 , тобто роботодавцем, за позивача сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі № 160/6690/19 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 39394856) № Ф-11122-50/67 від 14.11.2018.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко