Справа № 759/14538/19                                                                                                                                Головуючий в суді І інстанції Марко Я.Р.
Провадження № 22ц-824/2133/20                                                                                                            Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
31 січня 2020 року                                                                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Іванової І.В. та Матвієнко Ю.О.,-
 
 розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви від 26 вересня 2007 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору, станом на 16 липня 2019 року вона має заборгованість у розмірі 47 079, 77 грн., що складається з: 18 285, 72 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 760, 69 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13 703, 37 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 850, 00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., та 2479, 99 грн. штрафів, які банк просить стягнути з відповідачки на свою користь.
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, представник АТКБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що відповідачка погодилася із умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на сайті банку, підписавши анкету-заяву на отримання кредитних коштів, однак порушила умови кредитного договору, через що за нею рахується заборгованість, розмір якої нею спростовано не було, через що вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову необґрунтованим.
Відповідачка повідомлялася належним чином про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористалася.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо наявності між сторонами укладених кредитних відносин та що відповідачка користувалася кредитними коштами, а також не надано виписки по рахунку, через що підстави для задоволення позову відсутні.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви № б/н від 26 вересня 2007 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12).
ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому  вказаним договором.
Проте, позивач вважає, що відповідачка належним чином не виконала умов кредитного договору, внаслідок чого за нею рахується заборгованість у розмірі 47 079, 77 грн., що складається з: 18 285, 72 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 760, 69 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13 703, 37 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 850, 00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., та 2479, 99 грн. штрафів.
На підтвердження своїх вимог, позивачем надано довідку АТКБ «ПриватБанк» про наявність у ОСОБА_1 у цьому банку чотирьох кредитних карток з терміном дії до: липня 2015 року, серпня 2015 року, березня 2018 року та жовтня 2021 року, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток відповідачки, з якої вбачається збільшення кредитного ліміту з 1500, 00 грн. до 15 000, 00 грн. (а.с.56, 57).
Крім того, позивачем надано виписку по кредитному рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається факт користування відповідачкою кредитними коштами (а.с.58-65).
Разом з тим, з наданих позивачем фотокопій витягу з Умов і Правил надання банківських послуг вбачається, що вони не містять підпису відповідачки.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року № 61-33662св18.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме цей  Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином не з`ясував та не врахував усіх обставин справи та вищевказаних вимог закону, зокрема не взяв до уваги того, що відповідачка користувалася кредитними коштами, проте своїх обов`язків щодо їх повернення та сплати відсотків за користування ними не виконала, і заборгованість перед банком залишається непогашеною, при цьому відповідачка розмір заборгованості наданий позивачем не спростувала, через що, на думку колегії, місцевий суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 258, 72 грн.
Разом з тим, оскільки Умови і правила надання банківських послуг та тарифи банку не містять підпису відповідачки, то між сторонами і не було досягнуто згоди щодо відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, тому суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих вимог банку.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
ОСОБА_1 зазначене судове рішення не оскаржувала, тому суд апеляційної інстанції перевіряє рішення лише у межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України. 
Поряд з цим, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони належним чином досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів та штрафних санкцій, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки законом передбачено порядок укладення кредитного договору та узгодження його істотних умов, зокрема відсоткової ставки за користування кредитом, разом з тим матеріали справи не містять належних доказів узгодження між сторонами цих умов, і особи несуть ризик щодо вчинення чи невчинення дій під час вчинення правочинів, при цьому права та інтереси споживача посилено охороняються державою, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених Законом, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у іншій частині.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
 
Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) 18 285 (вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн. 72 коп. - заборгованості за тілом кредиту та 1900 (тисячу дев`ятсот) грн. 00 коп. судових витрат.
 
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

 
Головуючий:                                      Судді: