ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 лютого 2020 року                                                        м.Суми
                                                               Справа №591/9756/14-ц 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/482/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Хвостика С. Г. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 лютого 2015 року, ухвалене у складі судді Мальованої-Когер В.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 02 березня 2015 року, 

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Свої вимоги мотивує тим, що за усною домовленістю між нею та ОСОБА_2 було узгоджено укладення договору купівлі-продажу 1/6 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Так, згідно домовленості, позивач зобов`язалася передати відповідачу аванс за частину квартири, що знаходиться у власності відповідача в розмірі 6000 дол. США, а вона в свою чергу, зобов`язалася передати к власність позивача 1/6 частину квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з його нотаріальним посвідченням. На виконання домовленості позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 6000 дол. США, що підтверджується розпискою від 26 грудня 2011 року. Натомість ОСОБА_2 порушила домовленість та не передала у власність позивача 1/6 частину квартири, що належить відповідачу на праві власності.
Оскільки зобов`зання щодо передачі майна відповідач не виконала, на думку позивача, кошти отримані ОСОБА_2 є безпідставно набутими, а тому 11 вересня 2014 року вона звернулася до відповідача з вимогою в семиденний термін повернути їй вказані кошти. Проте, відповідач дані кошти не повернула.
Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті кошти в розмірі 6 000 дол. США; стягнути судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.
Зарічний районний суд м. Суми заочним рішенням від 23 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задовольнив: стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 6000 дол. США, 3200 грн 00 коп. витрат на правову допомогу та 951 грн 00 коп. судового збору.
10 липня 2019 року відповідач звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.
Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 23 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 23 лютого 2015 року залишив без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на те, що обставини справи встановлені не в повному обсязі, судом порушено норми процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду від 23 лютого 2015 року та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач, звернувшись до суду, жодним чином не повідомила відповідача про наявний спір, хоча достеменно знала, що відповідач з 2011 року проживає у м. Києві, а за вказаною адресою не проживає більше 10 років. Як наслідок, вона була позбавлена права на подання доказів, пояснень та заперечень, а також на використання інших процесуальних прав. Тому розгляд справи, який відбувався без відповідача мав формальний характер та був позбавлений змагальності.
Вказує на те, що в розписці визначено, що вона отримала від ОСОБА_1 суму в розмірі 1000 дол. США, а судом не було встановлено, коли та за яких обставин з`явилась загальна сума 6000 дол. США та якими документами дана передача підтверджується. Позивач приховала той факт, що інших 5000 дол. США вона не передавала, а також документи такої передачі не підтверджують.
Зазначає, що розписка не визначає обов`язку ОСОБА_2 укладення з позивачем саме договору купівлі-продажу нерухомості. 
ОСОБА_1 приховала від суду інформацію, що між сторонами не було встановлено терміну або строку та порядку виконання домовленостей, а саме коли і в який спосіб ОСОБА_2 повинна була укласти з позивачем саме договір купівлі-продажу 1/6 частини квартири або інший правочин.
Крім того, позивач приховала від суду, що ще до звернення до суду з позовом в даній справі, вона звернулася з позовом про виділ частки, скасування свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності, метою якого було позбавити ОСОБА_2 будь-якої можливості виконати двосторонню домовленість.
Крім того, Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 23 листопада 2015 року у справі № 591/6637/15-ц визнав недійсним договір дарування від 05 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та скасував реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/6 частку квартири по АДРЕСА_2 .
Вважає, дії позивача недобросовісними, а також, на її думку, не може бути застосовано порядок захисту цивільного права, передбачений ст. 1212 ЦК України.
Суд першої інстанції не врахував, що отримавши 1000 дол. США відповідач відмовилась від претензій по квартирі та відмовилась претендувати на можливу частку в квартирі. 
               Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Ляхова Ю.О., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Рижова С.Є., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
       Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, відповідачем не надано жодних доказів на спростування позовних вимог, зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що нею було вчинено дії щодо відчуження частини належного їй на праві власності майна, а також не спростовано написання нею розписки, відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
        Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного. 
       Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до тексту розписки від 26 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму в розмірі 1 000 дол. США в рахунок оплати її частки (1/6) в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Після чого вона не має претензій по квартирі, не претендує на її частину, так як всю суму в розмірі 6000 дол. США вона отримала за свою частку даної квартири ( АДРЕСА_2 ). Вказана розписка підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 6).
16 вересня 2014 року року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з листом-вимогою, в якому зазначаючи про існування між ними усної домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу 1/6 частки вказаної вище квартири, за якою позивач зобов`язалася передати відповідачу аванс за частину квартири, що знаходиться у власності відповідача, в розмірі 6000 дол. США, а відповідач зобов`язалася передати їй у власність 1/6 частину квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з його нотаріальним посвідченням, посилаючись на те, що нею було передано грошові кошти в розмірі 6000 дол. США, що підтверджується розпискою від 26 грудня 2011 року, натомість відповідачем порушено домовленість, так як станом на 04 вересня 2014 року так і не було передано у власність позивача 1/6 частину квартири, на підставі ст. 1212 ЦК України вимагала повернення протягом 7 днів вказаних коштів як безпідставно набутого майна (а. с. 7).
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
В даній справі з розписки від 26 грудня 2011 року вбачається, що відповідач отримала від позивача 1000 доларів США в рахунок її частки (1/6) в квартирі АДРЕСА_1 , після чого не має претензій по квартирі, не претендує на її частину, так як всю суму в розмірі 6000 дол. США вона отримала.
Змістом розписки підтверджується, що відповідач отримала від позивача саме 1000 доларів США. Стосовно того, від кого відповідач отримала ще 5000 доларів США вказана розписка даних не містить. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту передачі нею відповідачу 5000 дол. США позивачем суду не надано.
Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий суд помилково встановив обставини отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів саме в розмірі 6000 доларів США. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
Зі змісту розписки не вбачається, яким саме чином сторони узгодили в подальшому оформити відчуження на користь позивача, належної відповідачу 1/6 частки в квартирі АДРЕСА_1 , та в який строк. 
Зазначена у розписці домовленість сторонами не була реалізована і на даний час відчуження вказаної частки квартири відповідачем є неможливим, оскільки рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2015 року у справі № 591/6637/15-ц, визнано недійсним договір дарування від 05 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений Першою Сумською державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 3-726 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Суми за договором дарування від 05 березня 2009 року. (а. с. 79 -80). Відтак, вказана частка квартири на праві власності ОСОБА_2 вже не належить. 
Отже, підстава на якій відповідач отримала від позивача кошти в сумі 1000 доларів США відпала, а тому ці кошти зберігаються ОСОБА_2 без достатньої правової підстави (є безпідставно набутим майном). Звернення позивача до суду з позовом про оспорювання свідоцтв про право на спадщину та виділення частки зі спадкового майна, яким є квартира АДРЕСА_1 , за встановлених обставин справи, не є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Виходячи з викладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недобросовісність дій позивача та непоширення на спірні правовідносини положень ст. 1212 ЦК України. 
З врахування того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру отриманих відповідачем коштів за розпискою від 26 грудня 2011 року, рішення суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру стягнутих коштів з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 1000 дол. США.
Крім того позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.
Згідно п. 2) ч. 3 ст. 79 ЦПК України (в ред., яка діяла на час ухвалення судом рішення) до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належить витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України (в ред., яка діяла на час ухвалення судом рішення) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. 
Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Представництво інтересів позивача в суді першої інстанції здіснювалось адвокатом Рижовим С.Є., що підтверджується копією договору № 1114-Р/14 про надання правової допомоги від 11 серпня 2014 року та квитанцією до прибуткового кассового ордеру № 61 від 13 серпня 2014 року згідно якого ОСОБА_1 сплатила адвокату Рижову С.Є. 3200 грн (а. с. 4-5). 
Пропорційно задоволеної частини позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 550 грн 00 коп. у відшкодування витрат на правову допомогу.
Крім того, з урахуванням положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України відповідно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача 158,50 грн витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Згідно положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.
Враховуючи, що ціна позову складає 146 640 грн (6000 дол. США х 24,44 грн (офіційний курс гривні до долара НБУ), дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4; 381-382 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 лютого 2015 рокузмінити в частині розміру стягнутих коштів та в частині розподілу судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 000 доларів США, 550 гривень 00 копійок витрат на правову допомогу та 158 гривень 50 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                Т.А. Левченко

Судді:                                                                        О.І. Собина 

                               С.Г. Хвостик