ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12675/15                                                                      Головуючий у 1 інстанції: Бояринцева М.А.
                                                                                          Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Суддів  За участю секретаря	Вівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В. Борейка Д.Е	

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" на постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 09 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, -                                                                                                                 
                                                     
ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив  визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві №0002262206 від 23.12.2014 року, яким ТОВ «ФО ПРИНТ» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 267    768,00 грн. (сума грошового зобов`язання за основним платежем 178    512грн. та за штрафними санкціями 89    256 грн.).
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва в від 09 жовтня 2015 року у задоволенні позову  відмовлено повністю. 
Не погодившись з рішенням суду, позивач     -    Товариство з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" звернувся з апеляційною скаргою, просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № 0002262206 від 23.12.2014.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 - скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду  від 02 грудня 2019 року прийнято справу № 826/12675/15 до провадження та призначено до апеляційного розгляду на 29 січня 2020 р.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, Державною податковою інспекцією у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ФО Принт» з питань правильності вирішення повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Атрікс Груп», Товариством з обмеженою відповідальністю «Юелка Бест Компані», Товариством з обмеженою відповідальністю «Тек-Комерс», результати якої оформлено актом від 04.12.2014 р. № 6221/26/58-22-06-15/38716177.
На підставі зафіксованих в акті перевірки висновків податкового органу про вчинення позивачем порушень пунктів    198.1,    198.3,    198.6    статті    198, пунктів    201.1,    201.2    статті    201 Податкового кодексу України    (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.12.2014 р. № 0002262206 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в загальній сумі 267768 грн., в тому числі: в сумі 178512 грн. основного платежу та в сумі 89256 грн. штрафних (фінансових) санкцій.
Недотримання позивачем вказаних приписів податкового законодавства, на думку податкового органу, полягає у неправомірному формуванні показників податкового кредиту за липень 2014 року за операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрікс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юелка Бест Компані», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тек-Комерс» товарів (матеріали для поліграфічної продукції) на підставі укладених з вказаними контрагентами однотипних договорів поставки від 23.06.2014 р. № 23-06, від 21.07.2014  р.№ 21/07 та від 05.05.2014 р. № 05/05-1, відповідно.
Так, відсутність права у позивача на включення до складу податкового кредиту за липень 2014 року податку на додану вартість за операціями з вказаними контрагентами відповідач пов`язує з висновками податкових органів за наслідками проведених контрольних заходів щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрікс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юелка Бест Компані», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тек-Комерс», згідно з якими встановлено неперебування юридичних осіб за адресами місцезнаходження, відсутність основних умов для провадження господарської діяльності, а також, спрямування своєї діяльності з метою надання податкової вигоди третім особам.
Позивач, вважаючи вказані висновки податкового органу помилковими, а податкові повідомлення - рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з позовом.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду скасовуючи постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 року вказав, що, обґрунтовуючи своє рішення, у тому числі, на підставі додатково поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «ФО Принт» під час апеляційного розгляду справи доказів, Київський апеляційний адміністративний суд не мотивував підстави прийняття таких доказів із посиланням на відповідні обставини, які перешкоджали позивачу подати їх під час розгляду справи в суді першої інстанції, чим порушив принцип змагальності процесу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи вказівки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України)(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі ст.ст. 1,  3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,    первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. На даних бухгалтерського обліку ґрунтується фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.
Первинний документ, згідно з визначенням ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
За змістом ч. 1, ч. 2    ст. 9        Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,    підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Колегія суддів вказує, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої    статті 626 ЦК України,    договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами    ПК України.
Відповідно до п.    44.1, п.п. 44.3 - 44.5 ст.    44 ПК України,    для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Згідно з п.    138.2    ст.    138, пп. 139.1.9 п.    139.1    ст.    139 ПК України,    витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених    розділом II цього Кодексу. Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Колегія суддів, також, зазначає, що законодавцем визначається поняття первинних документів, як доказів, які підтверджують реальність здійснення економічної господарської операції, здійснення договірних відносин за результатами яких відбулась зміна майнового стану платника податків та змінились показники податкового зобов`язання такого платника. Первинні документи повинні підтвердити укладання договору між платником податку, у даному випадку, позивачем, його виконання, тобто, отримання послуг для власної діяльності, здійснення оплати, що передбачає передачу коштів від замовника на рахунок виконавця.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричинити реальні зміни майнового стану платника податків. 
Як вбачається з матеріалів справи, у періоді, що перевірявся податковим органом, позивач мав фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ «Атрікс Груп», ТОВ «Юелка Бест Компані» та ТОВ «Тек-Комерс».
Так, між позивачем (покупець) та вказаними суб`єктами господарювання (постачальники) були укладені договори поставки, а саме:
-         з         ТОВ «Тек-Комерс»        -  договір №05/05-1 від 05.05.2014 р.;
-         з         ТОВ «Атрікс Груп» - договір №23-06 від 23.06.2014 р.;
-         з         ТОВ «Юелка Бест Компані» - договір №21/07 від 21.07.2014 р.
За умовами договорів, постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та по цінах, викладених в додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною; під додатками до цього договору розуміються рахунки та видаткові накладні, що видаються постачальником, які, крім беззаперечного доказу одержання товару покупцем, мають силу специфікацій.
Пунктами 1.4 договорів передбачено, що поставка товару здійснюється окремими партіями.
Передача постачальником та прийом покупцем товару здійснюється на умовах базису поставки DDP, згідно редакції «Інкотермс» 2010 року, місце поставки - склад покупця (п. 3.1 договору).
Згідно з п. 3.4 Договорів, передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що передається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається.
Товар та товаросупроводжувальні документи на товар, передбачені діючим законодавством, передаються уповноваженому представнику покупця (п. 3.5 Договору).
Відповідно до п. 3.6 Договору, приймання товару (партії товару) покупцем здійснюється за кількістю згідно товарної накладної, за якістю - відповідно сертифікату якості виробника та/або встановленим стандартам/технічним умовам на даний вид товару під час передання/отримання товару у порядку, встановленому Інструкціями Держарбітражу № П-6, № П-7.
На підтвердження виконання договорів, позивачем було надано видаткові накладні, податкові накладні та виписки банку.
Видаткові накладні, копії яких наявні в матеріалах справи, містять всі необхідні реквізити, передбачені    ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», асортимент та кількісні характеристики товару, дають змогу встановити зміст господарської операції та ідентифікувати осіб, які здійснювали приймання-передачу товару, що поставлявся.
Оплата за договорами проведена у повному обсязі, що не заперечувалося представниками сторін під час апеляційного розгляду справи.
Крім того, на підтвердження використання придбаного товару у господарській діяльності, представниками позивача надано до суду апеляційної інстанції копії укладених між позивачем та іншими суб`єктами господарювання договорів поставки та доказів їх виконання (податкові накладні, видаткові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей),  а саме: з ТОВ «Інфотех-сервіс ЛТД» (договір поставки від 02.07.2013 р.), з ТОВ «Істра» (договір поставки від 05.06.2013 р.), з ТОВ «БІ ТУ СІ» (договір поставки від 03.07.2013 р.), з ТВКФ «Технодрук» (договір поставки від 05.07.2013 р.), з ТОВ «Компанія «Юнівест-Маркетинг» (договір поставки від 29.01.2014 р.), з ТОВ «АСС ПРЕСС» (договір поставки від 13.09.2014 р.), з ПП «Рябіна» (договір поставки від 02.10.2013 р.), ТОВ «Ортен» (договір поставки від 05.07.2013 р.), копії яких містяться в матеріалах справи.
Згідно статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегією суддів встановлено, що апелянт, під час надання нових доказів до суду апеляційної інстанції, посилається на те, що суд першої інстанції не витребував належних доказів та не перевірив обставину, що входить до предмета доказування для цілей вирішення даного спору, і у зв`язку з цим, позивач був позбавлений можливості під час розгляду справи в суді першої інстанції надати всі наявні у нього докази. Саме тому, позивачем до даної апеляційної скарги долучено нові докази, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Матеріали даної справи не містять доказів того, що судом першої інстанції у позивача витребовувалися докази на підтвердження подальшого використання придбаного товару у господарській діяльності, що суд має встановити під час вирішення спору, або інших доказів, що можуть спростувати доводи податкового органу.
Колегія суддів, також, враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені, зокрема, викладені в постанові від 12 лютого 2019 року по справі №820/6512/16. Так, у даній справі Верховний Суд зауважив, що: «Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. В іншому випадку, обмеження судом предмету дослідження призвело би до неповноти дослідження та порушення справедливого судового розгляду.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин неподання ТОВ "ФО Принт" доказів подальшого використання придбаного товару  до суду першої інстанції;
На думку позивача, всі надані ним документи в сукупності розкривають не лише зміст господарських операцій, а і доводять їх зв`язок з господарською діяльністю ТОВ «АРЕНА КС». 
Апелянтом не спростовано належними доказами такі доводи позивача.
Вищенаведене свідчить про те, що операції між ТОВ "ФО Принт" та його контрагентами належним чином документально оформлені та спричинили зміни в структурі активів та зобов`язань, оскільки грошові кошти були перераховані, а товари  отримані та використані у господарській діяльності позивачем, а отже - відповідні операції мають реальний характер.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотнього відповідачем до суду не надано.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. 
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України). 
В силу п. 198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. 
Згідно п.198.6. ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). 
Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної;     дата виписування податкової накладної;     повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця);     місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;     повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;     ціна постачання без урахування податку;     ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;     вид цивільно-правового договору. 
Пунктом 201.10. ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. 
З наведенних норм права вбачається, що єдиним документом, який дає право платнику податків включити відповідні суми до податкового кредиту є податкова накладна. 
Для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні". 
При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому, сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції. 
У разі якщо на час здійснення господарських операцій, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливої недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано податковим органом, на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації, наявності чи відсутності основних фондів у останніх тощо.
Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому, не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2018 року у справі № К/9901/2558718, чинне законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту.
Можлива відсутність у контрагента трудових ресурсів та виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань не свідчить про неможливість виконати відповідні роботи, послуги чи поставку та не є підставою для виключення з податкового обліку, саме з цих мотивів, витрат на оплату цих товарів (робіт, послуг), у тому числі, й по ПДВ.
Таким чином, позивач, як платник податків, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету, відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.
Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р. («Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1. яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п. 43. п. 69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).
Посилання апелянта відсутність у контрагентів адміністративно-господарських можливостей для ведення господарської діяльності не підтверджено належними доказами, а зводиться лише до констатації вказаної обставини в акті перевірки. Крім того, податковим органом не проаналізовано, які ресурси необхідні для здійснення спірних операцій, а також, не враховано можливість залучення інших (орендованих) ресурсів.
Враховуючи те, що поставку товару підтверджено дослідженими в судовому засіданні розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які були надані відповідачу до перевірки, доведеність подальшого використання придбаних послуг у власній господарській діяльності позивача, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів відповідача щодо неправомірного формування податкового кредиту за наслідками таких операцій.
У зв`язку із зазначеним, колегія суддів вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача від № 0002262206 від 23.12.2014 р. є протиправним, а тому наявні правові підстави для його скасування.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні  позовних вимог ТОВ «ФО «Принт», а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" задовольнити.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 09 жовтня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення.
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ФО Принт" задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № 0002262206 від 23 грудня 2014 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені     статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач  Судді 	Вівдиченко Т.Р.  Мельничук В.П.  Федотов І.В.    	
Повний текст постанови виготовлено 03.02.2020 року