Справа № 465/5083/18                                Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/3986/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Мартинишин М.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

                                               В С Т А Н О В И Л А:

позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.12.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 2 200 Євро. Відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути кошти до 30.06.2018 року, про що ним було власноручно написано відповідну розписку. Після закінчення строку позивач зверталася до відповідача з вимогою повернути суму боргу, але відповідачем коштів так і не було повернуто. У зв`язку з чим позивач просила стягнути з відповідача на її користь основний борг, відсотки за користування грошовими коштами та інфляційні втрати у сумі 78 454, 95 грн., судовий збір у сумі 1 168, 82 грн. та з урахування уточненого розрахунку витрати за надання правничої допомоги у сумі 10 000 грн.
       Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 72 678, 17 грн., з яких: 70 391, 91 грн. – основного боргу; 283, 50 грн. – відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.07.2018 року по 18.08.2018 року; 2 002, 76 грн. – інфляційні збитки за період з 01.07.2018 року по 18.08.2018 року, а також 10 164 грн. – витрат на правовому допомогу та 1 168, 82 грн. - витрат на оплату судового збору.
       Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 13.03.2019 року – відмовлено. 
       Заочне рішення в загальному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі зазначає про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що визнає борг та не відмовляється його сплачувати, однак із стягуваною сумою не погоджується. Вважає, що розрахунок є неправильним та частково надуманим. Зокрема, при обрахунку не було враховано 10 платежів, на суму 347 Євро, що в розрахунку до курсу валют становить 10 946 грн. 08 коп., які були здійснені на рахунок Кіт ОСОБА_3 , яка є дочкою позивачки та в присутності якої був здійснений договір позики. 
       За домовленістю з позикодавцем переслав їй в Італію 30 літрів меду, з розрахунку 8 Євро за літр, що в сумі становить 240 Євро (7 680, 00 грн.), які обумовили зарахувати в рахунок боргу. 
       Отже, в загальному був повернутий борг на суму 18 626, 08 грн., що еквівалентно 587 Євро, відповідно до офіційного курсу гривні за даними НБУ. 
       Безпідставними та необґрунтованим вважає посилання позивачів на ч. 2 ст.625 ЦК України з огляду на постанову ВСУ № 6-771цс15 від 27.01.2016 року, згідно якої індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. 
Щодо стягнення 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, вважає правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті України – гривні. 
Щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу, то з такою теж не погоджується, оскільки потреби звертатись до суду для вирішення цього конфлікту не було. Також зазначає, що в якості застави та гарантії виконання договору позики залишив позивачці технічний паспорт на автомобіль марки «Опель Віваро». 
       Зважаючи на викладене просить рішення в частині розміру боргу змінити, зменшивши такий до 42 583 грн. 20 коп. з розрахунку ( 2 200 – 587 = 1613 Євро (по курсу НБУ станом 28.11.2019 року вартість 1 Євро складає 26,40 грн.)).
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 72 678, 17 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Встановлено, що 30.12.2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 2 200 Євро, строком до 30.06.2018 року. Відповідачем на підтвердження укладення договору була видана розписка про отримання коштів та зобов`язанням повернути отримані кошти протягом встановленого у розписці строку. Після спливу встановленого терміну кошти повернуті не були.
Факт укладення договору позики 30.12.2016 року, передачу коштів за договором та невиконання позичальником за договором позики свого обов`язку щодо повернення боргу підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. Зокрема, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора визначеної у розписці грошової суми.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із підставності позовних вимог, оскільки на підтвердження укладення договору позики 30.12.2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 на суму 2 200 Євро була видана розписка, а кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті. 
Вирішуючи про стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, які входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд узяв до уваги представлений позивачем розрахунок заборгованості, який, на його думку, складений у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки відповідач обґрунтованих заперечень щодо розрахунку суду не надав, аналогічно як не надходило клопотання щодо не співмірності судових витрат.
Колегія суддів із вказаними висновками суду першої інстанції погоджується лише частково.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативнее зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Вказана правова позиція узгоджується із висновком Верховний Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 10 липня 2019 року за № 645/5248/16-ц (№/п№ 645/5248/16-ц).
Отже, встановивши існування між сторонами позикових відносин, які підтверджується наявними у позивача розписками відповідача, та не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу.
Мотиви апеляційної скарги про те, що при обрахунку суми заборгованості за розпискою судом не було враховано 10 платежів, на суму 347 Євро, що в розрахунку до курсу валют становить 10 946 грн. 08 коп., які були здійснені на рахунок Кіт ОСОБА_3 , яка є дочкою позивачки та в присутності якої був здійснений договір позики, колегією суддів відхиляються, оскільки, по-перше, такі судом першої інстанції не досліджувались, по – друге, із долучених до заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення дублікатів чеків, із призначення не вбачається, що ці кошти були спрямовані саме на виконання договору позики, укладеного 30.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і по-третє отримувачем зазначених коштів є ОСОБА_4 , яка не була стороною договору позики від 30.12.2016 року. Тому колегія суддів не вбачає підстав для зарахування цих коштів в якості погашення заборгованості за договором позики. Окрім того, покликання апелянта на те, що за домовленістю з позикодавцем він переслав позивачу в Італію 30 літрів меду, з розрахунку 8 Євро за літр, що в сумі становить 240 Євро (7680, 00 грн.), колегією суддів до уваги не приймається, оскільки дана обставина не підтверджується належними та допустимими доказами.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в пункті 47 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц вказувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Виходячи з викладеного та те, що позивач заявила позовні вимоги про стягнення боргу в гривневому еквіваленті, рішення суду в частині стягнення 70 391 грн. 91 коп., що станом на час звернення до суду за курсом НБУ становить 2 200 Євро є вірним та таким, що ґрунтується на Законі.
Щодо мотивів апеляційної скарги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу, тобто суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2 200 Євро, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 липня 2018 року до дня звернення до суду з позовом. Оскільки позивач заявляв вимоги про стягнення суми боргу з розрахунку 3% річних станом на час звернення до суду, і вимоги на час ухвалення рішення 3% річних не заявлялись, то колегія суддів вважає, що такий слід обраховувати з наступного дня невиконання зобов`язання, тобто з 01 липня 2018 року по день звернення до суду, тобто по 18 серпня 2018 року, що становить 50 днів, поділеного на 100% та помноженого на 3%, та поділеного на 365 (днів у році), що дорівнює 9,04 Євро і еквівалентно за курсом НБУ 283 грн. 50 коп. Тому мотиви апеляційної скарги колегія суддів в означеній частині відхиляє.
Доводи апеляційної скарги про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, колегія суддів вважає такими, що на правильність висновку в суду в означеній частині теж не впливає, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на час звернення до суду. Відтак, з цієї дати валютою зобов`язання стала національна валюта України – гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірною.
Вказані висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 у справі № 340/385/17.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для стягнення суми боргу за договором позики від 30 грудня 2016 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. 
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає такі обґрунтованими лише частково.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач за подання позовної заяви до суду сплатила 776 грн. 78 коп. (а.с.1), за подання заяви про забезпечення позову – 384 грн. 20 коп. (а.с. 37). Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення боргу задоволені повністю і правильність їх задоволення перевірена судом апеляційної інстанції, то з відповідача на користь позивачки підлягало стягненню 1160 грн. 98 коп., а не 1168 грн. 82 коп. Суд першої інстанції не врахував, що сплачена суми комісії банку не входить в структуру судового збору, а тому не може бути віднесена до судових витрат. Тому колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Як роз`яснено у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Надання адвокатом Перетятько М.В. позивачу правової допомоги згідно договору № 13-08/18 від 13 серпня 2018 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 без Акту прийому-передачі наданих послуг до договору та за відсутності у матеріалах справи документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.), не давало правових підстав суду першої інстанції для вирішення питання про стягнення 10 164, 00 грн. за попереднім (орієнтованим) розрахунком оформленим особисто адвокатом ОСОБА_5 та не узгодженим із клієнтом ОСОБА_2 .
З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правничу допомогу та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з постановленням нового про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 10 лютого 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

     Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.        
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року в частині стягнення 70 391 грн. 91 коп. – основного боргу, 283 грн. 50 коп. – 3% річних за користування коштами за період з 01.07.2018 року по 18.08.2018 року та 2 002 грн. 76 коп. – інфляційних втрат за період 01.07.2018 року по 18.08.2018 року - залишити без змін.
       Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши суму стягуваного з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору з 1 168 грн. 82 коп. до 1 160 грн. 98 коп.        
       Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 10 164 грн. 00 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 10 лютого 2020 року.

Головуюча                                                Копняк С.М.

Судді:                                                         Бойко С.М.
Ніткевич А.В.