ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" лютого 2020 р.                                                            Справа №909/936/19
Місто Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді                                                                                Бонк Т.Б.
суддів                                                                                                    Бойко С.М.
Якімець Г.Г.
                                                                                                    
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу: Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 )
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 (суддя Рочняк О.В., м. Івано-Франківськ, повний текст складено - 07.11.19)
у справі № 909/936/19
за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ), м. Харків
до відповідача Військової частини НОМЕР_2 , м. Івано-Франківськ
про стягнення фактично понесених витрат на лікування військовослужбовців у розмірі 1065,65 грн.

без повідомлення учасників справи, 
ВСТАНОВИВ:
короткий зміст вимог позову та рішення суду першої інстанції:
на розгляд Господарського суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява від Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 1065,65 грн. фактично понесених судових витрат на лікування військовослужбовців (а.с.4-7). 
Позовні вимоги мотивовано тим, що всупереч положень постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями», якою передбачено здійснення оплати вартості наданих медичних послуг військовослужбовцям інших силових структур, відповідач не відшкодував фактично понесені позивачем витрати на лікування військовослужбовця. Вказані порушення щодо недоотримання фінансових ресурсів за безпідставне надання військовослужбовцям інших міністерств та відомств виявлені на підставі аудиторського звіту від 03.12.2016 за №234/1/31/18 «Про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідної Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 по 01.11.2016». 
Відповідач – Військова частина НОМЕР_2 у відзиві від 20.09.2019 №50/11-1322 (а.с.29) заперечує доводи позовної заяви вказуючи на те, що позивачем всупереч вимог п.6 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 своєчасно упродовж 2015 року не виставлено рахунки за послуги на медичне лікування військовослужбовців Військовій частині НОМЕР_2 , а лише 11.03.2019 за вих. №568 разом із запитом про стягнення фактично понесених витрат на лікування надано відомість витрат за перебування на лікуванні військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, які знаходилися у 2015 році на лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ). Відповідно до цього, просить не приймати вказаний запит, як вимогу про сплату коштів у розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України. А також посилаючись на положення ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати просить залишити за позивачем. 
Позивач у відповіді на відзив від 18.10.2019 №2499 (а.с.37-38) зазначає, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідачем не заперечується, а тому вважає, що пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 не є підставою у відмові в задоволенні позовних вимог. Щодо строку позовної давності, то зазначає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, мотивуючи тим, що позивач звертався до Господарського суду м. Києва (відповідач – Головне управління Національної гвардії України) із позовними заявами щодо стягнення грошових коштів (позовна заява від 22.06.2018 справа №910/8478/18; від 11.10.2018 справа №910/14293), але справи було залишено без розгляду.  
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 відмовлено в задоволенні позову Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) до відповідача Військової частини НОМЕР_2 про стягнення фактично понесених витрат на лікування військовослужбовців у розмірі 1065,65 грн.
Дане рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено виконання вимог п.6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, який передбачає строки направлення рахунків на оплату медичної допомоги до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, а тому запит позивача №568 від 11.03.2019, в якому також не вказано рахунків за послуги на медичне лікування військовослужбовців, не прийнято судом як вимогу про сплату коштів в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України, а відтак в задоволенні позову відмовлено.  
Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи: 
Позивач – Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального права та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи. 
Скаржник вказує, що судом не взято до уваги того, що ним було направлено на адресу відповідача рахунки на оплату медичних послуг військовослужбовців  №21, №22 від 27.01.2017 і при цьому, зазначає, що жодним нормативним документом не передбачено порядок направлення таких рахунків саме заказними листами чи кур`єрами. Також вказує, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача у суді визнано та не заперечується останнім, а тому вважає, що пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 не є підставою у відмові задоволення позовних вимог і вважає, що такі слід задоволити посилаючись на ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 199 Господарського кодексу України. 
Відповідно до цього, просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.  
Відповідач  - Військова частина НОМЕР_2 у відзиві від 27.12.2019 №50/41-1825 заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що позивач в порушення вимог п.6 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовим формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 своєчасно упродовж 2015 року не надав рахунки за послуги на медичне лікування військовослужбовців Військовій частині НОМЕР_2 , а лише 11.03.2019 за вих. №568 разом із запитом про стягнення фактично понесених витрат на лікування надав відомість витрат за перебування на лікуванні військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, які знаходилися у 2015 році Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (Військової частини НОМЕР_1 ). З огляду на це, просить суд не приймати вказаний запит, як вимогу про сплату коштів у розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України. Відповідно до цього, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у даній справі без змін. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.12.2019 (в складі колегії: головуючий суддя Бонк Т.Б., судді – Бойко С.М., Якімець Г.Г.) поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частини НОМЕР_1 ) на вищевказане судове рішення з даної справи. Ухвалено дану апеляційну скаргу в справі №909/936/19 розглядати без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.  
В подальшому, ухвалою суду від 10.01.2020 апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін з огляду на наступне. 
Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що: 
З наявної в матеріалах справи медичної картки стаціонарного хворого №3290 на лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) упродовж 28.02.2015 по 10.03.2015 знаходився солдат Національної гвардії України Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 (військовий квиток НОМЕР_3 ) (а.с.17). 
Згідно розрахунку витрат на лікування і обстеження хворого сума загальних витрат склала 1280,95 грн. (а.с.19). З відомості витрат за перебування на лікуванні військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, які знаходились у 2015 році, понесені витрати на надання медичної допомоги зазначеному військовослужбовцю склали 1065,65 грн. (а.с.16).
У відповідності до аудиторського звіту № 234/1/31/18 від 03.12.2016 Міністерства оборони України Північно-східного територіального управління внутрішнього аудиту про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) виявлено недоотримання фінансових ресурсів внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384108 грн. 20 коп. за період з 01.01.2015 по 01.11.2016 (а.с.20-23). 
З рахунку-фактури №21 від 27.01.2017 (а.с.15) вбачається, що вартість надання послуг на медичне лікування військовослужбовців становить 743 грн. 45 коп. та №22 від 27.01.2017 (а.с.15) вартість послуг за лікувальне харчування військовослужбовців згідно відомості витрат складає 332 грн. 20 коп., в яких постачальником зазначено Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ), а платником Військова частина НОМЕР_2 . 
В наявних матеріалах справи відсутні докази направлення рахунків – фактури №21 від 27.01.2017 та №22 від 27.01.2017 відповідачу, не подані такі і суду апеляційної інстанції.
В подальшому, у відповідності до запиту позивача №568 від 11.03.2019 адресованого відповідачу, вбачається, що позивач просив оплатити рахунки за надання медичних послуг військовослужбовцям відповідача у сумі 1065 грн. 65 коп. (а.с.12-13).
В матеріалах справи наявний лист Військової частини НОМЕР_2 за №50/41-440 від 22.03.2019 (а.с.14), з якого вбачається, що за період 2015-2016 років солдат ОСОБА_1 на стаціонарне лікування у Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) не направлявся, а тому відповідач вважає, що правові підстави для виставлення рахунку про стягнення витрат на його лікування в сумі 1065 грн. 65 коп. відсутні. Крім цього, вказано, що кошторисні призначення на 2019 рік та відкриті асигнування по загальному фонду за КЕКВ 2220 (медикаменти та перев`язочні матеріали) КПКВ1003020 (забезпечення виконання завдань та функцій Національної гвардії України) для сплати вищезазначеного нарахування не передбачені.    
Предметом позову є – стягнення з відповідача на користь позивача суми фактично понесених витрат на лікування військовослужбовців у розмірі 1065,65 грн. 
Правовідносини між сторонами з приводу заявлених позовних вимог регулюються Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, де у п.1 визначено, що цей Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, паталого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, Міністерства внутрішніх справ України, Держприкордонслужби, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування послуг щодо забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя. 
Медична допомога військовослужбовцям надається військово-медичними закладами інших військових формувань у разі відсутності за місцем проходження ними військової служби військово-медичних закладів відповідних військових формувань або відсутності у них необхідних відділень, фахівців чи спеціального медичного обладнання та у невідкладних випадках. Надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити  органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги (п.2 та п.5 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923).  
Згідно абз.2 п.5 Порядку вбачається, що у разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги. 
Пунктом 6 Порядку встановлено, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).  
Згідно вимог ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України). 
Частиною 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.  
Проаналізувавши матеріали та обставини справи судова колегія апеляційного господарського встановила, що доказів виставлення та направлення відповідачу рахунків на оплату медичної допомоги військовослужбовцям у строк встановлений в п.6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, а саме протягом п`яти днів після її надання позивачем не подано. 
В матеріалах справи наявні рахунки фактури №21 та №22 від 27.01.2017 (а.с.15) які виставлені позивачем відповідачу згідно відомості витрат, однак доказів направлення таких відповідачу відсутні, не подані такі і суду апеляційної інстанції. Крім цього, слід зазначити, що такі виставлені з порушенням термінів, які встановлені Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на аудиторський звіт, який долучено до матеріалів позовної заяви і який відображає результати недоотримання позивачем фінансових ресурсів. При цьому, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 1065,65 грн. , а у відповідача обов`язку оплатити надані послуги. Відповідно до цього, місцевим господарським судом вірно зазначено про те, що поданий аудиторський звіт відображає результати недоотримання позивачем фінансових ресурсів та не стосується предмету даного спору, а тому правомірно не взято такий до уваги. 
 У відповідності до вимог ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайно виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Позивачем не доведено ні суду першої ні апеляційної інстанцій виконання п.6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, який зокрема передбачає строки направлення рахунків на оплату медичної допомоги до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, а відтак запит позивача №568 від 11.03.2019 в якому також не вказано рахунків на медичне лікування військовослужбовців правомірно не прийнято судом першої інстанції, як вимогу про сплату коштів в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України.
Судова колегія зазначає, що запит позивача №568 від 11.03.2019 не є належним та допустимими доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України виконанням пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем у відзиві заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог в зв`язку з чим просить суд  відмовити в їх задоволенні. 
Судова колегія апеляційного суду зазначає, що виходячи з вимог ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (дана правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 18.12.2019 №522/1029/18).
Відтак, враховуючи наведене, судова  колегія апеляційного господарського суду зазначає про обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про незастосування правил позовної давності в даному спорі у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.
Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги. 
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Пунктами 1, 2 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності
Судові витрати. Згідно ст. 129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, - 
П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (Військова частина НОМЕР_1 ) – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2019 у справі №909/936/19 – залишити без змін.
3. Судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції – покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.    
Головуючий (суддя-доповідач):                                                   Т.Б. Бонк

Судді                                                                                          С.М.Бойко

                                                                                                    Г.Г. Якімець