22-ц/804/366/20 
                                                                                266/335/18 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И 

08 січня 2020 року                                                                                                        м. Маріуполь
                                                                                                                                        
                                                                                         Єдиний унікальний номер 266/335/18
                                                                                         Номер провадження 22-ц/804/366/20

Донецький апеляційний суд   у складі   колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,
секретар судового засідання  Сидельнікова А.В.,

сторони : 

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1 

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»  на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2019 року, у складі судді Шевченко О.А. дата складення повного судового рішення 05 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладений договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1   отримав кредит у розмірі 7000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач у встановлені договором строки обов`язки  по поверненню кредиту не виконав, у зв`язку з чим,   станом на 30 листопада 2017 року,  виникла заборгованість в сумі 91067,77 грн,  а саме: заборгованість за кредитом – 6997,74 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом – 76510,56 грн, заборгованість за пенею та комісією – 2746,72 грн, штраф фіксована сума – 500 грн, штраф процентна складова – 4312,75 грн. Просили   стягнути із відповідача  вказану заборгованість та  витрати на сплату судового збору у розмірі 1762 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2019 року у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду, задовольнивши позовні вимоги банку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  вважає, що оскільки   відповідач отримав кредитну картку зі строком дії до 31 липня 2015 року, а до суду   позов подано  у січні  2018 року, строк позовної давності за вимогами банку  не закінчився.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С., яка підтримала скаргу,  заперечення проти скарги ОСОБА_1 ,  дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга    задоволенню не підлягає   з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 серпня 2007 року № б/н відповідач ОСОБА_1   отримав кредит у розмірі 7000  грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач  підписав анкету-заяву про видачу кредиту на таких умовах.

Станом на 30 листопада 2017 року  заборгованість за кредитом  визначена позивачем в сумі  91067,77 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6997,74 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 76510,56 грн, заборгованості за пенею та комісією – 2746,72 грн, штрафу (фіксована частина) – 500 грн, штраф (процентна складова) – 4312,75 грн.

Згідно довідки від 13 квітня 2018 року № 30.1.0.0/2-20180116/742  ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 серпня 2007 року № б/н отримав кредитки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , остання з яких має термін дії  - до останнього дня місяця липня 2015 року.

Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами при укладенні договору 10 серпня 2007 року були  обумовлені строки внесення щомісячних платежів за користування кредитними коштами і, оскільки,  останній  платіж відповідачем здійснено 12 серпня  2014 року, то право  вимоги у банку виникло з наступного місяця порушення  строку виконання договору. Звернення до суду у січні 2018 року проведено за межами   трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

З висновками суду не можна не погодитися, зважаючи на те, що вони відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам  матеріального права. Рішення суду ухвалено з дотримання вимог ст.ст.89,263 ЦПК України.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Між тим, у відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту укладення сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі.

  За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати кредиту та процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Як вбачається з матеріалів справи,   боржник ОСОБА_1     10 серпня 2007 року підписав заяву   про отримання кредитних коштів в розмірі 7000 грн.

Згідно пояснень ОСОБА_1   в суді апеляційної інстанції, він  користувався вказаними коштами  до 2014 року – знімав гроші та проводив оплату послуг з використанням кредитної картки.  

За умовами цього договору, відображеними у змісті заяви ОСОБА_1 , слідує, що  боржник отримав  фінансовий кредитний ліміт в розмірі 7000 грн, з базовою процентною ставкою 36% з розрахунку 360 днів у році; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки; порядок погашення  заборгованості визначається щомісячними платежами  в розмірі 7% від суми  заборгованості; погашення заборгованості може здійснюватися як шляхом внесення   коштів на картку клієнта  так  і списанням  банком коштів з дебетної картки  (а.с.10).

Як вбачається з представленого позивачем  розрахунку заборгованості за кредитним договором від 10 серпня 2007 року, ОСОБА_1   з 2007 року  до  2014 року активно користувався кредитними коштами, здійснюючи різноманітні операції з використанням кредитної картки  і  12 серпня 2014 року здійснив останній платіж в розмірі   610 грн (а.с.8).

  Подальші  відображення   надходження коштів  у розрахунку заборгованості, з урахуванням  виписки про рух коштів вказують на те,  що банком самостійно  в автоматичному режимі проводилися  зарахування коштів на картку  ОСОБА_1   за відсутності його волевиявлення, про що відповідач заявив у суді апеляційної інстанції (а.с.160-170).

Оскільки умовами договору, відображеними у заяві від 10 серпня 2007 року, передбачено щомісячні платежі боржника, колегія суддів вважає, що   неоплата   ОСОБА_1 чергового платежу  у серпні  2014 року,  свідчить  про порушення  прав  банку  і  з цього часу  у  позивача   виникло право вимоги до позичальника.

         Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
        Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
         Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
        Оскільки договір, укладений між  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і   ОСОБА_1   встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
       У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
        Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
        Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів   кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

         Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
         Встановлено, що  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   звернулося до суду  з позовом 18 січня 2018  року, тобто після спливу позовної давності щодо останнього щомісячного платежу, який внесено 12 серпня 2014 року. Отже, висновок  суду першої інстанції  про сплив позовної давності за вимогами позивача  та відмову у позові  до ОСОБА_1     є правильним.
Доводи апеляційної скарги  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що строки позовної давності за вимогами банку не закінчилися враховуючи те, що отримана відповідачем кредитна карта мала строк дії до 31 липня 2015 року, а до суду банк звернувся 18 січня 2018 року не заслуговують на увагу, оскільки вони не узгоджуються з наведеними раніше нормами матеріального  права та не відповідають умовам кредитного договору, укладеному між сторонами  10 серпня 2007 року. 

Посилання у скарзі позивача на  те, що  відповідно до Правил користування кредитною карткою  граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця  і строк погашення процентів  за кредитом визначено  щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) апеляційний суд вважає неспроможними.

         За вимогами ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

          У відповідності з  вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
  
          Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

         За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
   За положеннями ч.6  ст.81 ЦПК України, доказування не може  ґрунтуватися  на  припущеннях.

        Матеріали справи не мають доказів того, що  ОСОБА_1 підписав Умови та  Правила  користування  кредитною карткою,  а   отримана відповідачем кредитна картка мала строк дії до  липня 2015 року. Представлена АТ КБ «ПРИВАТБАНК» довідка  про отримання  ОСОБА_1   двох  кредитних карток зі строком дії останньої  -  №4149605368541140, до липня 2015 року, не може  служити достатнім та достовірним доказом цих обставин за  відсутності  інших  об`єктивних доказів у справі (а.с.52).

Зважаючи на те, що сторонами кредитного договору від 10 серпня 2007 року не було погоджено строку дії  договору і дані про це відсутні в умовах заяви  ОСОБА_1 на  отримання кредиту,  а також з урахуванням  наведених висновків  апеляційного суду щодо  представлених позивачем доказів,  посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  в апеляційній скарзі   на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, до уваги не приймається.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами  матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,  оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про  відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 серпня 2007 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач (а.с.57).

        Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК   «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України

Дата складення повного судового рішення   11 січня   2020 року.

Судді:                                                                                                               Л.М. Кочегарова 

                                                                                                                           С.А. Попова

                                                                                                                           Т.Б. Ткаченко