СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р.                                                            Справа № 922/2799/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Пуль О.А. 
без участі представників  
розглянувши   в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", м. Харків (вх. №3619 Х/2-5 ) 
на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2019 (суддя Жигалкін І.П., повний текст рішення складено 29.10.2019) у справі №922/2799/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа 
до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", м. Харків 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м. Харків 
про стягнення 50  000,00 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

            У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Титан" звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.
Рішенням господарського суду Харківської області від 25.10.2019 у справі №922/2799/19 позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" страхове відшкодування у розмірі 50   000,00 грн., а також сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1   921,00 грн.
Відповідач з рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального  права,  просить рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2019 у справі №922/2799/19 змінити в частині стягнення з АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант" страхового відшкодування у розмірі 50000,00 грн. та прийняти нове рішення, яким розмір страхового відшкодування,  яке належить стягненню з АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант", зменшити на 2000,00 грн., а саме, стягнути з АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант" страхове відшкодування у розмірі 48    000,00 грн. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на порушення вимог  пункту 36.6 статті 36 Закону України «Про  обов`язкове страхування  цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд не зменшив спірну  суму страхового відшкодування  на розмір франшизи, яка відповідно до  Полісу  АМ/3984446 становить 2000 грн.  
                                                                                                                        Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2019           апеляційну скаргу АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2019 у справі №922/2799/19 залишено  без руху. Встановлено апелянту десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду доказів надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів  третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ). 
        10.12.2019  АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант" до суду апеляційної інстанції надано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги до якої додано докази направлення апеляційної скарги третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
       Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2019  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2019 у справі №922/2799/19  та ухвалено здійснювати  її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. 
Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.       
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,  з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
З матеріалів справи вбачається, що 26.07.2018  в м. Харкові, на перехресті вул. Валентинівська - вул. Гв. Широнінців сталася ДТП за участю ТЗ "MAZDA 6" р.н. НОМЕР_3, VIN НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та ТЗ "HYUNDAI TUCSON" р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП зазначені транспортні засоби учасників зазнали механічних ушкоджень.
Маючи згоду щодо обставин скоєння ДТП, водії забезпечених транспортних засобів прийняли рішення здійснити передбачене п.33.2. ст. 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004 р. (далі - Закону № 1961-IV) право та спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), з якої вбачається, що винним у ДТП є водій ТЗ "MAZDA 6" р.н. НОМЕР_3   ОСОБА_1 .
На виконання вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004 р. цивільно-правова відповідальність водія ТЗ "MAZDA 6" р.н.   НОМЕР_3 на момент настання ДТП була застрахована в АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ" відповідно до полісу №   АМ/3984446, дійсного на день настання ДТП, що підтверджується витягом з ЦБД МТСБУ.
30.07.2018 ТОВ "ТИТАН" подав до АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ" Заяву (повідомлення) про ДТП та інші документи, передбачені ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у тому числі Заяву про страхове відшкодування.Проте,   листом від 13.11.2018 р. вих № 13-11/1 АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ"  повідомив ТОВ "ТИТАН" про відмову у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи тим, що "оскільки на момент ДТП автомобілем "MAZDA 6" д.н.з.   НОМЕР_3 керував ОСОБА_1 , а не особа, яка ввезла його на територію України, то цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 не може вважатися такою, що була застрахована за Полісом".
       Зважаючи на наведені обставини, позивач посилається на порушення його права як особи, потерпілої від зазначеного ДТП  щодо отримання страхового відшкодування від  відповідача як страховика цивільно- правової відповідальності  заподіювача шкоди  відповідно до полісу №   АМ/3984446, що стало правовою підставою для звернення з позовом у даній справі про стягнення відповідної суми страхового відшкодування.
Відповідач  під час розгляду справи в суді першої інстанції у відзиві на позов  в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс АМ/3984446 (надалі за текстом - Поліс) від 29.04.2018  був укладено саме між AT "СК "МЕГА-ГАРАНТ" та громадянином ОСОБА_3 , згідно з яким була застрахована його відповідальність як  власника автомобіля  "MAZDA 6", д.н.з. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_1 , в ттой час як  на момент ДТП, яке відбулося 26.07.2018 на перехресті вул. Валентинівська - вул. Гв. Широнінців, зазначеним автомобілем  керував ОСОБА_1 .
Зважаючи на це, відповідач стверджує, що, оскільки автомобілем "MAZDA 6", д.н.з. НОМЕР_3 керував ОСОБА_1 , а не особа, яка ввезла даний транспорт на територію України відповідно до ч. 4 ст. 380 Митного Кодексу України, то цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не може вважатись такою, що була застрахована за Полісом.  
При цьому відповідач зазначає, що на момент ДТП зазначений автомобіль знаходився в митному режимі тимчасового ввезення, де посилається на лист в.о. начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України від 09.11.2018 року щодо перетину митного кордону України транспортним засобом "MAZDA 6", д.н.з. НОМЕР_3 , зазначений транспортний засіб був ввезений на митну територію України 11.04.2018 у митному режимі "Тимчасове ввезення до 1 року" з метою особистого користування громадянином ОСОБА_4 . 
Відповідно  до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування визначено як вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до статті 3 цього Закону, страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.
Страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.
Статтею 4 Закону України «Про страхування» до  предмету договору страхування серед іншого віднесено майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).
Статтею 5 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону.  
П. 9 ч. 1 статті 7 Закону України «Про страхування»  до обов`язкових видів страхування віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів;
Розділом І Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників транспортних засобів" (ділі Закон № 1961-IV)  визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності викладеної у с. 3 Закону № 1961-IV є обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 4 Закону № 1961-IV, суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.
Статтею 1 Закону № 1961-IV визначено,  страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;
страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та  Законом України  "Про страхування";
потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу;
власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;
забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована;
страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору;
дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до статті 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 36 Закону передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої  підпунктом "а"  пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» визначено, що  страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.
Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
        Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. 
Статтею 9 Закону № 1961-IV  передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до статті 28 Закону № 1961-IV , шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема з  пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;
Згідно зі статтею  29   Закону № 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
      Загальні підстави відповідальності у вигляді відшкодування шкоди встановлено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої майнова шкода, завдана  неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної чи  юридичної особи, відшкодовується  в  повному обсязі особою, яка  її завдала.
    Частиною 2  цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
      Виходячи  зі змісту  цієї норми, підставою  цивільно-правової відповідальності за завдання  майнової шкоди є склад цивільного правопорушення, яке  складається з наступних елементів: наявність майнової шкоди,  протиправна поведінка заподіювача (дії чи бездіяльність), причинний зв"язок між протиправною поведінкою та  майновою шкодою, вина.
Проте, відповідно до статті 1187 Цивільного кодексу України  джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
      Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.  
Відповідно до п. 33.2. ст.. 33 Закону № 1961-IV, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.
У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.
У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.
Як наведено вище, учасники спірного ДТП, маючи згоду щодо обставин скоєння ДТП, водії транспортних засобів прийняли рішення здійснити передбачене п.33.2. ст. 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004 р. (далі - Закону № 1961-IV) право та спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), з якої вбачається, що винним у ДТП є водій ТЗ "MAZDA 6" р.н. НОМЕР_3 є ОСОБА_1 .
Відповідно зазначене повідомлення є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом наявності протиправної поведінки ОСОБА_1 як володільця джерела підвищеної небезпеки щодо спірної ДТП та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіянням позивачеві шкоди  у вигляді пошкодження автомобіля.
Вина заподіювача шкоди відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України презюмується, а згідно зі статтею 1187 цього Кодексу, для настання відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки за завдану відповідною діяльністю  шкоду наявність вини не вимагається.   
При цьому  розмір такої шкоди  визначений  відповідно до положень статті 29 Закону № 1961-IV  підтверджується Звітом № 45/07/18 про оцінку вартості матеріального збитку від  09.11.2018 р., згідно з яким  вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту з урахуванням зносу) завданого власнику ТЗ "HYUNDAI TUCSON" р.н. НОМЕР_2 становить 56507,16 грн.
Оскільки п. 9.2. статті 9 Закону№ 1961-IV визначено максимальний розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, який  становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого, позивач  у даній справі пред`явив вимогу про стягнення з відповідача страхової виплати в такому максимальному розмірі.  
На виконання вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004 р. цивільно-правова відповідальність водія ТЗ "MAZDA 6" р.н.   НОМЕР_3 на момент настання ДТП була застрахована в АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ" відповідно до полісу №   АМ/3984446, дійсного на день настання ДТП, що підтверджується витягом з ЦБД МТСБУ.
Тобто, особою, яка є відповідальною за заподіяну потерпілому від ДТП позивачеві шкоду є саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності заподіювача.
Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про безпідставність доводів  відповідача, що оскільки автомобілем "MAZDA 6", д.н.з. НОМЕР_3 керував ОСОБА_1 , а не особа, яка ввезла даний транспорт на територію України, відповідно до ч. 4 ст. 380 Митного Кодексу України, то цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не може вважатись такою, що була застрахована за Полісом.  
Відповідно до п. 1.4 Закону №  1961-IV особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду;
Згідно з п. 1.6. статті 1 Закону № 1.6. власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;
        Пунктом  2.2. Правил дорожнього руху України визначено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
      Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
         Зі спільного повідомлення учасників спірного ДТП вбачається, що вони мали при собі всі документи, необхідні для керування  транспортними засобами та складення європротоколу.
Статтею 20-1 Закону № 1961-IV визначена чинність договору страхування у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу.
Так, у ч. 20-1.1. Закону 1961-IV визначено, що у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. 
У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність. (ч. 20-1.2. ст. 20-1 Закону). 
До того ж, порушення митних правил ввезення автомобілів  на територію України може бути предметом  адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий  транспортний засіб.Зазначені обставини відповідно до наведених норм не є підставою для звільнення від цивільної відповідальності страховика  володільця транспортного засобу, який заподіяв ДТП.
Відповідно до статті 35 Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених  статтею 41  цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування із відомостґями, що перелічені в цій статті
       Як зазначено вище,  30.07.2018 р. ТОВ "ТИТАН" подав до АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ" Заяву (повідомлення) про ДТП та інші документи, передбачені ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у тому числі Заяву про страхове відшкодування
З наведеного вбачаються обставини, з якими чинне законодавство пов`язує обов`язок страховика цивільно-правової відповідальності заподіювача шкоди  від ДТП, в даному випадку відповідача здійснити страхове відшкодування потерпілому(позивачу)  у встановленому Законом 1961-IV   та Полісом розмірі.
 Відповідно до статті 12 Закону № 1961-IV,   розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
 Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Крім цього, відповідно до п. 36.6. статті і36 Закону № 1961-IV,  саме страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, а не страховиком  має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
  Таким чином, страхова виплата, яку сплачує страховик за Полісом потерпілому  в будь-якому випадку зменшується на суму франшизи.
Полісом передбачено, що розмір франшизи становить  2000,00 грн. 
Тому господарський суд першої інстанції, стягнувши  у складі страхової виплати суму франшизи неправильно застосував норми матеріального права.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог  в  розмірі  2000 грн. франшизи   у складі страхового відшкодування прийнято  при неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає зміні шляхом зменшення стягуваної суми , тобто замість стягнутої судом 50  000,00 грн. страхового відшкодування позовні вимоги підлягають задоволенню часткового  на суму 48  000 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з урахуванням  положень статті 129 ГПК України вони розподіляються між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Керуючись статтями 129, статтею 269, пунктом 2  статті 275, пунктом 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" задовольнити. 
       Рішення господарського суду  Харківської області від 25.10.2019  у справі №922/2799/19 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: 
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" (61057, м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. 6/8, код ЄДРПОУ 30035289) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" (62472, Харківська обл., Харківський район, м. Мерефа, вул.   Дніпропетровська, 223, кім.8-8, Код ЄДРПОУ 30588785) страхове відшкодування у розмірі 48   000,00 грн., а також сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1   844,16 грн.
     В іншій частині позову відмовити».
     Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" (62472, Харківська обл., Харківський район, м. Мерефа, вул.   Дніпропетровська, 223, кім.8-8, Код ЄДРПОУ 30588785) на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" (61057, м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. 6/8, код ЄДРПОУ 30035289) 2881 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
       Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
        Повний текст постанови складено   11.02.2020 

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль