Постанова
Іменем  України 
 
26 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/10488/18
провадження № 61-12871св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                     Курило В. П.,
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: Київська міська державна адміністрація, Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація,
третя особа: житлово-експлуатаційна контора «Кийградсервіс»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року у складі судді                     Осаулова А. А., постанову Київського апеляційного суду від 30 травня                      2019 року  у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,                        Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, Шевченківської районної                             у м. Києві державної адміністрації, третя особа: житлово-експлуатаційна контора «Кийградсервіс», про визнання права користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її рідний брат ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір позивачки ОСОБА_5 .
 
За життя батьки та рідний брат ОСОБА_1 були зареєстровані (прописані) та проживали в квартирі АДРЕСА_1 .
 
30 грудня 1980 року ОСОБА_3 отримав ордер № НОМЕР_1 на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 , загальною площею 31,51 кв. м. Ця квартира була отримана з урахуванням членів сім`ї, у кількості 4-х чоловік: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (дружини); ОСОБА_4 (сина); ОСОБА_1 (дочки) - позивачка.
 
ОСОБА_1 в період з 15 серпня 1980 року до 25 вересня 1986 року була прописана в спірній квартирі як член сім`ї. Після того, уклавши шлюб із ОСОБА_8 , вона стала проживати за адресою: АДРЕСА_2 , де і зареєструвалася.
 
Стверджує, що до смерті ОСОБА_5 позивачка фактично проживала у спірній квартирі    АДРЕСА_1 та доглядала матір у зв`язку з постійними хворобами та похилим віком.
 
ОСОБА_1 після смерті матері звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у               м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця свого проживання в кв. АДРЕСА_1 , за результатами розгляду якої у її задоволенні було відмовлено.
 
У зв`язку з тим, що позивачу відмовлено в реєстрації місця проживання та визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на норми статті 106 ЖК Української РСР, вимушена звертатися до суду за захистом свої прав.
 
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просила визнати за нею право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів того, що вона вселилася у  спірну квартиру в установленому законом порядку, проживала у зазначеній квартирі на правах члена наймача, несла фактично обов`язки члена сім`ї наймача, зокрема, здійснювала плату за комунальні послуги.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не прийняли до уваги надані нею докази, залишили поза увагою та не застосували положення частини четвертої статті 9 Житлового Кодексу Української РСР, якою передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного  жилого  приміщення  або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше  як  з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
28 серпня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 30 грудня 1970 року ОСОБА_3 було видано ордер № НОМЕР_2 на жиле приміщення на сім`ю, яка складається із чотирьох чоловік на право на зайняття двох кімнат 31,51 кв. м                                                     у квартирі   АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_1 (дочка).
 
18 вересня 1982 року після укладення шлюбу з ОСОБА_9 ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір позивачки ОСОБА_5 
 
ОСОБА_1 у період з 15 серпня 1980 року до 26 вересня1986 року мала зареєстроване місце проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 .
 
Установлено,  що з 13 січня 1987 року до часу подання вказаного позову  ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Згідно із довідкою від 20 вересня 2018 року №20/109, у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована тільки мати позивачки ОСОБА_5 Документи щодо зняття її з реєстрації місця проживання не надходили.
 
09 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця свого проживання у квартирі                        АДРЕСА_1 .
 
10 листопада 2017 року у реєстрації місця проживання відмовлено на підставі пункту 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня                    2016 року № 207.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
 
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
 
У пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня            1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
 
При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами,                               з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела факту постійного та тривалого її проживання із померлим наймачем( ОСОБА_5 )  у спірній квартирі до дня смерті останньої, ведення із нею спільного господарства, відсутності у позивачки іншого житла. 
 
Також ОСОБА_1 не було надано доказів, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивачки, її реєстрації у спірній квартирі.
 
Окрім того, суди встановили, що з 13 січня 1987 року ОСОБА_1 постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність у позивача іншого житла. 
 
Судами також надана належна оцінка довідці від 28 вересня 2018 року                            № 02/10/07-39, виданої комунальним підприємством «Центр комунального сервісу», за адресою: АДРЕСА_1 в якій зазначено,                         що наявна заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд                                     та прибудинкової території станом на 01 вересня 2018 року складає                     21 331,55 грн. Отже, твердження позивача про належне утримання спірної квартири обґрунтовано спростовано апеляційним судом.
 
Із урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин цієї справи, яким надано належну оцінку, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачка не довела свого права, із урахуванням вказаних норм ЖК Української РСР, на користування спірною квартирою.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої  та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  А. Ю. Зайцев

  В. П. Курило