П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
22 січня 2020року                                                                                  м. Київ
            
 Справа № 757/61822/17-ц
 Провадження: № 22-ц/824/1480/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бригинець Анюти Анатоліївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В.,
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення грошових коштів,
 
                                                 в с т а н о в и в :
 
В жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що між позивачем та банком був укладений  депозитний договір а саме: договір №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс") від 05.12.2013 року, за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 17 500,00 євро на строк 6 місяців по 05.06.2014 року включно, з процентною ставкою на суму вкладу 5,5% річних, період нарахування процентів - 1 місяць. Відповідно до умов договору якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати належні йому кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, проценти на час нового строку вкладу нараховуються  на суму вкладу. Окрім того, сторони мають право достроково розірвати дійсний договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.  05.10.2017 року  він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс") від 05.12.2013 року та просив повернути вклад разом з нарахованими відсотками. Дану заяву банк отримав 17.10.2017 року, але відповідь банком на цей лист надана не була.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2019  року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Розірвано договір №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс") від 05.12.2013 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк".
Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс") від 05.12.2013 року у розмірі 17 500,00 євро.
Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 проценти за користуванням банківським вкладом за договором №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс") від 05.12.2013 року у розмірі 3512,47 євро, які нараховані за період з 01.03.2014 року по 16.10.2017 року включно.
Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3,317,50 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Бригинець А.А. в інтересах АТ КБ "Приватбанк" подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачем суду було надано паперові копії  електронних доказів, які, на думку відповідача, є сумнівними, оскільки подані з порушенням процесуального порядку, а також подані у копіях, що не відповідає вимогам ст. 100 ЦПК України, оскільки скановані копії не є електронними доказами. Окрім того, надані позивачем копії документів не відповідають вимогам, встановленим законодавством України, щодо банківських документів, а також не містять обов`язкових реквізитів. Також  вважає безпідставним та необґрунтованим  наданий позивачем розрахунок, оскільки він, розрахунок, суперечить умовав укладеного сторонами договору. Так, нарахування здійснюється позивачем в Євро, а не у гривнях, більше того, є незрозумілим період нарахування процентів, який не підтверджується жодними доказами. Також зазначтла, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткування доходу платника податку та, відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу   Нежигай І.О. в інтересах ОСОБА_1  зазначила, що у позивача в наявності оригінал депозитного договору та квитанція про внесення грошових коштів на депозит, які були  оглянуті судом першої інстанції. Зазначала, що позовна заява подана позивачем до набрання чинності нової редакції ЦПК, а тому зазначені копії документів не були засвідчені. У зв`язку з цим до суду було подано клопотання від 12.06.2018 року про засвідчення копій документів судом, однак суд таких дій не вчинив, що стало підставою для звернення з відповідним клопотанням про залучення засвідчених копій документів до матеріалів справи до суду апеляційної інстанції. Також вказувала, що банк не виконав ухвалу суду від 07.05.2018 року про витребування доказів та не надав доказів заборгованості або ж відсутності заборгованості за спірним  депозитним вкладом. Окрім того, банк взагалі не заявляв клопотань про проведення технічної експертизи або будь-якої іншої  наданих позивачем документів щодо банківського депозиту на їх спростування. Також банком на підтвердження своїх заперечень не надано контр розрахунку  суми процентів. Щодо строку розрахунку процентів  зазначила, що погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, та визнає, що в періоді з 01.03.2014 року по 16.10.2017 року включно 1225 днів, та наводить відповідний розрахунок (17500 євро *  5% /365 * 1225 = 3 230,31 євро).
В судовому засіданні Бригинець А.А. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.
Адвокат Нежигай І.О. в інтересах ОСОБА_1 частково визнала апеляційну скаргу та просила рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру  процентів, в іншій частині рішення суду просила залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05 грудня 2013 року шляхом подання ОСОБА_1 до банку заяви, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Договір №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс"), відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» оформив депозитний вклад на суму 17 500 євро; на строк 6 місяців по 05.06.2014 року включно з відкриттям депозитного рахунку №26359622519140 з процентною ставкою  5,5 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.
На виконання вказаного договоруцього ж дня позивачем на рахунок банку було внесено 17 500,00 євро, що підтверджується квитанцією про внесення грошових коштів на депозит.
Відповідно до п. 3 договору, якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки до Банку.
Проценти на час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу. Поточний розмір діючої процентної ставки по вкладу можна дізнатися у відділенні або на сайті банку pb.ua(п. 4 договору)
Згідно п. 5 договору,сторони мають право достроково розірвати дійсний договір, повідомивши про не іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.
05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договору №SAMDNWFD0070027851400 (Вклад «Депозит плюс») від 05 грудня 2013 року та повернення вкладу разом з нарахованими відсотками. Також у цій заяві вкладник запросив інформацію щодо ставки за депозитами після пролонгації депозитних договорів, залишку та виписки на рахунках. Банком отримано вказану заяву 17 жовтня 2017року.
Задовольняючи позов суд першої інстанції, давши юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, вважав, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором вкладу грошових коштів, а тому має повернути позивачу належні йому грошові кошти.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина 1 статті 1059 ЦК України).
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (частина перша статті 1060 ЦК України). 
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі N 761/6875/15-ц .
Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Так, згідно матеріалів справи позовна заява з копіями депозитного договору та квитанцій була подана до суду 18 жовтня 2017року, тобто, до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу.  Долучені до матеріалів позовної заяви копії вказаних документів не були засвідчені представником позивача.
На виконання вимог чинного ЦПК 12.06.2018 року адвокатом Нежигай І.О.  в інтересах позивача до суду було подано клопотання про засвідчення копій документів судом, однак дане клопотання залишилось поза увагою суду першої інстанції. 
Разом з тим, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, позивачем на підтвердження заявлених вимог було надано суду оригінали заяви №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс")  від 05 грудня 2013 року, додаткової угоди до договору №SAMDNWFD0070027851400 (вклад "Депозит плюс")  від 05 грудня 2013 року та 5 квитанцій від 05 грудня 2013 року.
Встановивши, що надані позивачем оригінали платіжних доручень від 05 грудня 2013 року за формою та змістом відповідають вимогам Інструкції та Положення, містять найменування банку (філії), який здійснював касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку (філії), який прийняв готівку, відбиток штампа, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт внесення ОСОБА_1 коштів до Севастопольської філії ПАТ КБ "ПриватБанк" на загальну суму 17500 євро доведено.
Також слід відмітити, під час розгляду справи ПАТ КБ "ПриватБанк" не заперечувало щодо укладення з позивачем договору банківського вкладу, про те, заперечуючи щодо позову, банк вказував на сумнівність наданих ОСОБА_1 доказів.
Адвокатом позивача Нежигай І.О. до суду першої інстанції було подано клопотання про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» інформації, яка міститься в базі даних вкладників щодо ОСОБА_1 .
Ухвалою Печерського районного суду від 07 травня 2018 року витребувано з ПАТ КБ «ПриватБанк» інформацію, яка міститься в базі даних вкладників щодо ОСОБА_1 , а саме: договір (дата укладення, дата закінчення строку дії, номер), номер рахунку, на якому обліковується вклад, сума залишку на рахунку для обліку вкладів (коп.), номер рахунку, на якому обліковуються нараховані витрати за вкладом, сума нарахованих відсотків (коп.), процентна ставка, код валюти вкладу.
Не зважаючи на те, що відповідно до пункту 2.1 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України 03 грудня 2003 року N 516, зобов`язано обліковувати кошти на рахунках клієнтів, від надання відомостей за рахунками ОСОБА_1 , запитаних ухвалою суду першої інстанції, відповідач фактично ухилився.
При цьому, банком не заявлено будь-яких клопотань про проведення технічної експертизи або будь-якої іншої щодо наданих позивачем банківських документів.
За таких підстав, доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо невідповідності наданих позивачем доказів вимогам законодавства не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.
Доводи апеляційної скарги про  те, що ксерокопія с дисплею мобільного телефону, а також скриншот веб-сторінки  не відповідають вимогам ст. 100 ЦПК України колегія суддів відхиляє.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
 Докази, надані позивачем, слід розглядати як письмові докази. Надані позивачем скріншоти  з огляду на положення статті 100 ЦПК, подаються суду на електронних пристроях. Процесуальні норми дозволяють подання таких доказів у паперових копіях, засвідчених у передбачений законодавством спосіб.
Такі докази засвідчені адвокатом позивача - Нежигай І.О. відповідно до вимог чинного законодавства.
Щодо доводів скаржника про безпідставне та необґрунтоване нарахування процентів колегія суддів виходить за наступного.
Згідно 4.2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу.
Пунктом 3 договору визначено, що він має автоматичну пролонгацію. Під час подовження договору розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє для подовжених депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладання додаткових угод до цього договору.
05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про розірвання договору, яка отримана банком 11 жовтня 2017 року.
Ураховуючи не надання банком контр розрахунку та витребуваної ухвалою Печерського районного суду від 07 травня 2018 року  інформації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Однак, не дослідивши належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості дійшов передчасного висновку щодо стягнення заявленої позивачем суми процентів.
Частково визнаючи апеляційну скаргу адвокат Нежигай І.О. в інтересах ОСОБА_1 зазначила, що в періоді з 01 березня 2014 року по 16 жовтня 2017 року включно 1225 днів, розрахунок процентів за депозитом слід провести наступним чином: 17 500,00 євро * х 0,055 (5,5%) / 365 * 1225 днів (з 01 березня 2014 року по 16 жовтня 2017р. включно) = 3230,31 євро.
Тобто, доводи апеляційної скарги про допущення позивачем помилки при складенні розрахунку заборгованості знайшли своє підтвердження у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.І ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга Бригинець А.А. в інтересах АТ КБ "Приватбанк" підлягає задоволенню частково, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року зміні шляхом зменшення суми процентів, яка підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за користування банківським вкладом з 3512,47 євро на 3230,31 євро.
Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі  6635 грн. (а.с.22).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції частково відшкодував витрати по сплаті судового збору в сумі  3317,50 грн. 
В той же час, з урахуванням висновків апеляційної інстанції щодо суми процентів, яка підлягає стягненню на користь позивача, відшкодуванню підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 5977,77 грн.  пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні, а сума відшкодування судового збору на користь ОСОБА_1   збільшенню з 3317,50 грн до 5977,77 грн.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Бригинець Анюти Анатоліївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року змінити.
Зменшити суму процентів, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за користування банківським вкладом  за договором № SAMDNWFD0070027851400 (вклад «Депозит плюс») від 05 грудня 2013 року за період з 01 березня 2014 року по 16 жовтня 2017 року включно, з  3512,47 Євро до 3 230,31 Євро. Сума процентів визначена без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів.
Рішення в частині  розподілу судових витрат змінити.
Збільшити суму відшкодування судового збору, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , з 3 317,50 грн. до 5977,77 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома

Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко

                                                                                                     А.А. Пікуль