КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
17лютого 2020 року                                                                                   м. Київ
                                                                                                           
Справа № 759/17425/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2933/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Лугового Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Сенька М.Ф. 05 грудня 2018 року у м. Києві, дата складання повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хмарська Лариса Миколаївна, Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності,
 
В С Т А Н О В И В
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом в якому просила визнати недійсним договір дарування від 27 січня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Хмарською Л.М. за реєстровим №50,  скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і державну реєстрацію права власності, що вчинені на підставі цього договору.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 відповідно до даного договору подарувала своїй дочці ОСОБА_4 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , однак позивач при укладенні спірного договору помилялась щодо його дійсної правової природи, вважала, що укладає договір довічного утримання, а відповідно договір має бути знаний недійсним через не відповідність волевиявленню позивача.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хмарська Лариса Миколаївна, Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що спірний договір, всупереч доводам позивача, відповідав її волевиявленню, вона розуміла правову природу договору і бажала настання наслідків, що тягне за собою договір дарування, а тому вважав за необхідне в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.
 
Не погодилась із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач вказує на те, що вона не розуміла правової природи правочину та помилилася щодо цього, а саме щодо прав та обов`язків сторін, оскільки з боку відповідача іноді здійснювалось надання грошової допомоги та вона продовжувала проживати в квартирі, що була предметом спірного договору та вважала, що при довічному утриманні право розпорядження належним їй нерухомим майном ОСОБА_4 отримає тільки після моєї смерті. Також вказує на те, що вона не заперечує факт укладення заповіту на користь відповідача у 2009 році та договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки у серпні 2017 року, однак необхідно зазначити, що між укладенням спірного договору дарування частки квартири та укладенням вищевказаних договорів минуло майже шість років, а тому посилання суду першої інстанції на «обізнаність» позивача щодо здійснення операцій з нерухомим майном є такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того вказує на те, що показання свідків суд першої інстанції також взяв безпідставно до уваги, оскільки свідки є близькими друзями відповідача, а тому є зацікавленими особами.
Враховуючи вищевикладене, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує на те, доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду є законним і обґрунтованим та підстави для його скасування відсутні.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 року провадження у справі було зупинено до вступу у справу правонаступників ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.2 а.с.110/.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року поновлено провадження у справі та залучено правонаступником  ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 , який згідно даних нотаріуса звернувся з заявою про прийняття спадщини /т.2 а.с.164, 152-162/ .
 
В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.
Представник відповідача адвокат Гончарук В.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим,  просила залишити його без змін. 
Представники Головного територіального управління юстиції в м. Києві та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотніми повідомленнями, причини неявки суду не повідомили.
Від приватного нотаріуса КМНО Хмарської Л.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. А тому, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.
В судовому засіданні апеляційного суду були розглянуті клопотання правонаступника позивача щодо долучення до матеріалів справи документів та про додатковий допит свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які відхилені з огляду на порушення встановленого процесуальним законом порядку їх подання. З тих же підстав судом відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про виклик і допит в якості свідка ОСОБА_11 .
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час розгляду справи судом першої інстанції була особою похилого віку.
Відповідач є дочкою позивача, проживає за межами України в Російській Федерації.
Вказані обставини визнані сторонами у справі в ході всього розгляду справи.
29 грудня 2009 року ОСОБА_1 був складений заповіт на користь ОСОБА_2 щодо належної їй на праві власності 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частку садового будинку №8 та земельну ділянку площею 0,6 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, яке розташоване на території Димидівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хмарською Л.М. за реєстровим № 1760 /т.1 а.с.63-64/.
27 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_12 , був укладений договір дарування частки квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хмарською Л.М. за реєстровим № 50 /т.1 а.с.14,65-70, 138-152/.
 За умовами п.1 вказаного договору ОСОБА_1 , як дарувальник, передає у власність обдаровуваної - ОСОБА_2 1/2  частку квартири АДРЕСА_1 , а обдарована приймає цей дар безоплатно.
Згідно з п.10 договору дарування частки квартири від 27 січня 2012 року, сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.
У п.11 договору дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.
Також сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п.12 договору).
В п. 13 договору, сторони вказали, що розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового характеру.
Крім того, підпис відповідача у договорі дарування частки квартири та подальша його державна реєстрація свідчить про те, що остання дарунок прийняла (п.16).
 
З довідки  Національного авіаційного університету від 24 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 з 23 лютого 1981 року по 21 листопада 2013 року працювала на посаді бібліотекаря відділу комплектування Науково-технічної бібліотеки, була звільнена у зв`язку з скороченням чисельності працівників. За період часу з 2011 по 2013 рок відомості про тимчасову втрату непрацездатність ОСОБА_1 в університеті відсутні /т. а.с.89-91/.
Матеріали справи містять ряд копій заяв відповідача на здійснення переказів грошових коштів позивачу в валюті РФ за період з 2014 по 2018 роки /т.1 а.с.73-88/.
10 серпня 2017 року ОСОБА_1 були укладені договори щодо відчуження садового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований /т.1 а.с.99-117/. 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що оспорюваний нею договір дарування був укладений внаслідок помилки щодо природи правочину, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, тому вказаний договір повинен бути визнаний недійсним. Також вказувала про наявність обману зі сторони відповідача, яка обіцяла здійснювати за нею догляд.
Сторона відповідача заперечувала проти доводів позовної заяви, вказувала на відсутність помилки чи обману, так як позивач була обізнана з усіма наслідками укладеного правочину її волевиявлення було вільним. Разом з тим, на стадії розгляду справи судом першої інстанції подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності /т.1 а.с.173/.
 
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст.229 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст.718 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст.722 ЦК України).
 
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 61-971св18.
 
Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі були близькими родичами а саме, матір`ю і дочкою.
На момент укладення оспорюваного правочину, позивач хоча і була особою похилого віку, проте працювала, тяжких захворювань та, навіть, періодів непрацездатності не мала.
При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає частку квартири ОСОБА_2 , про що неодноразово було зазначено в умовах договору.
Вказане вище свідчить про те, що позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2009 року ОСОБА_1 був складений заповіт на користь ОСОБА_4 щодо усього належного їй на праві власності майна, що  додатково свідчить про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину. ОСОБА_1   мала усталений намір передати належне їй майно ОСОБА_2 .. 
В 2017 році  ОСОБА_1 були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, що також вказує на те, що ОСОБА_1 мала необхідний осяг знань та здатність виявити волевиявлення на укладення певного виду правочину. 
Доказів того, що вона на момент укладення оспорюваного договору дарування частки квартири в силу свого віку та стану здоров`я потребувала сторонньої допомоги, а тому мала намір укласти з відповідачем ОСОБА_2 саме договір довічного утримання, а договір дарування був укладений нею внаслідок помилки, суду  надано не було . До того ж з огляду на наведені вище обставини вказані посилання не вбачаються переконливими. Тому посилання позивача на її вік, стан здоров`я, потребу у догляді і сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного, висловлені  апеляційній скарзі відхиляються апеляційним судом.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не розуміла правової природи правочину та помилилася щодо цього, а саме щодо прав та обов`язків сторін, теж не вбачають переконливими з огляду на те, що вона тривалий час працювала бібліотекарем і періодично укладала різного виду договори. Крім того, слід зазначити, що як договір дарування, так і договір довічного утримання направлені на відчуження належного майна, проте договір дарування є безумовним і не залежить від вчинення обдарованим певних дій.
Та обставина, що ОСОБА_1 продовжувала користуватись спірним майном, отримувала від відповідача певну грошову підтримку, не спростують  обставин досягнення між сторонами домовленостей щодо укладення саме договору дарування. Так як, сторони є близькими особами і саме внаслідок родинних відносин, в силу закону, мали взаємні права та обов`язки. Грошова допомога, яка надавалась відповідачем позивачу не мала систематичного характеру, її розмір був мінливий, а початок її надання відбувся в 2014 році, що свідчить про відсутність зв`язку з оспорюваним договором, який був укладений в січні 2012 року.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції взяв до уваги тільки показання свідків зі сторони відповідача, проте не взяв до уваги показання її свідків, відхиляються колегією суддів, оскільки судом допитані всі свідки явка яких була забезпечена сторонами у справі та надана оцінка їх показам у судовому рішенні.
Враховуючи вищевикладене, в даній справі вбачається, що позивач укладаючи спірний правочин вірно сприймала фактичні його обставини, тобто нею було здійснено волевиявлення на укладення саме договору дарування. Її твердження про наявність помилки чи обману щодо сфери застосування договору, не можна визнати обґрунтованим, оскільки якщо  між сторонами є укладений договір, то у разі виникнення спору його врегулювання здійснюється з урахуванням положень такого договору. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дав вірну оцінку обставинам справи, вказавши у рішенні, що в ході судового розгляду справи не встановлено в сукупності обставин, які б свідчили про те, що позивач ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору дарування в силу свого віку та стану здоров`я потребувала сторонньої допомоги, а тому мала намір укласти з відповідачем ОСОБА_2 саме договір довічного утримання, а не договір дарування. 
Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.
Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, розгляд заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної даності не вбачається доцільним, оскільки остання є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

 
Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.