Постанова
Іменем України                                  
 
20 листопада 2019 року                               
м. Київ                                                               
                                                                                                                                    
справа № 607/16045/15-ц
 
провадження № 61-31206св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі:  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2017 року у складі судді Грицака Р. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернулися до суду позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення, усунення перешкод в користуванні власністю, встановлення порядку користування та стягнення моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що вони, разом з відповідачами, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Частка ОСОБА_1 становить - 20/72, частка ОСОБА_3 та ОСОБА_3 становить по 12/72 у кожного. Загалом їм належить             44/72 частки від загального обсягу квартири, тобто 61,1 %, або 56,76 кв. м. Решта квартири належить на праві сумісної власності подружжю відпаовідачів, а саме: ОСОБА_6 19/72 частики та ОСОБА_5 9/72 частки. Загалом відповідачам належить 28/72 частки, що становить 38,9 %, або 36,14 кв. м. 
Однак ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять їм перешкоди у реалізації конституційних прав на власність та у користуванні житлом, упродовж багатьох років вони не допускають їх до квартири, змінили замки у вхідних дверях, ображають їх словесно.
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 ,          ОСОБА_3 , ОСОБА_3 просили суд: вселити їх у квартиру АДРЕСА_1 , виділивши у користування          ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлову кімнату № 2 площею          24,2 кв. м, у користування ОСОБА_4 виділити житлову кімнату № 9 площею 12,2 кв. м; у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити житлову кімнату № 3 площею 17,6 кв. м. 
Крім того просили зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнити зайняті ними житлові кімнати та не чинити перешкод у користуванні належним їм нерухомим майном, у тому числі приміщеннями загального користування у квартирі АДРЕСА_1 . 
Також вважали, що неправомірними діями відповідачів їм завдано моральної шкоди, яку вони оцінюють у розмірі 15 000 грн кожен, які просять стягнути з відповідачів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,                ОСОБА_3 задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в квартиру           АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити перешкод           ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_3 понесені судові витрати у сумі 551,2 грн (по 275,6 грн з кожного).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі позбавлені можливості користуватись належними їм частками у спірній квартирі внаслідок дій відповідачів, чим порушуються їх права, які необхідно відновити шляхом вселення та зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції правильно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині, в якій у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,             ОСОБА_3 було відмовлено, ними не оскаржується, тому колегією суддів відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не перевіряються.

 

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не правильно застосували норми матеріального права. Вважає, що не можна вселяти та усувати перешкоди позивачам у користуванні спірною квартирою без виділення конкретних її часток в натурі.
Вважають, що позивачі не є власниками спірного майна в натурі, оскільки не проживають у квартирі та не мають такого наміру, а конкретні частки кожного з співвласників не визначено.
Зазначають, що мають намір ставити у суді питання про припинення права позивачів на частку у спірному майна на підставі статті 365 ЦК України, а суд першої інстанції в порушення вимог статті 10 ЦПК України 2004 року не роз`яснив їм право на пред`явлення зустрічного позову.
Крім того, районний суд незаконно стягнув з ОСОБА_5 судовий збір, оскільки останні є інвалідом ІІ групи.
 
Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому вказують на те, що її доводи є безпідставними, суди правильно захистили їх права, оскільки відповідачі вчиняють дії, які перешкоджають їм користуватися своїм майном.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу   Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, видане 13 червня              1997 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 92,9 кв. м, на АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_7 ,            ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 січня 2014 року затверджено мирову угоду, укладену 27 січня 2014 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , згідно якої: 
- за ОСОБА_4 визнано право власності на 4/72 (чотири сімдесят других) ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/72 (три сімдесят других) ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, що був посвідчений 06 червня 2012 року Савкою В. І., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, за реєстровим № 848, після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- за ОСОБА_1 визнано право власності на 4/72 (чотири сімдесят других) ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- за ОСОБА_1 визнано право власності на 4/72 (чотири сімдесят других) ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , як на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- за ОСОБА_5 визнано право власності на 9/72 (дев`ять сімдесят других) ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, що був посвідчений 06 червня 2012 року Савкою В. І., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, за реєстровим № 848, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 листопада 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності по 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 .
 
Судами встановлено та не заперечується сторонами, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зокрема: частка ОСОБА_1 становить 20/72, ОСОБА_3 - 12/72, ОСОБА_3 - 12/72, ОСОБА_6 - 19/72, ОСОБА_5 - 9/72 частки спірної квартири. 
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 , ОСОБА_5  підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не повністю.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
 
Частиною першою статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 155 ЖК Української РСР Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 61 ЦПК України 2004 року визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
 
Встановивши, що зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чиняться перешкоди  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3                        у користуванні спірною квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності, що не заперечується учасниками процесу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачами порушено конституційне право позивачів на власність, тому правильно задовольнив їх позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою та вселення, в ефективний спосіб захистивши порушені права  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачі не проживають та не мають наміру проживати у спірній квартирі, а також те, що вони мають інше житло, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на правильність вирішення спору, оскільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Невикористання належного власнику майна не позбавляє його прав на таке майно.
 
Апеляційний суд правильно відхилив аналогічні з посиланнями в касаційній скарзі твердження заявників щодо не вирішення питання компенсації часток позивачів, вказавши, що це не було предметом дослідження у цій справі, а відповідачі не позбавленні можливості вирішення такого спору в іншому судовому процесі.
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачами норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства,      і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, яке було залишене без змін апеляційним судом, враховуючи наступне.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп.
 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат на час розгляду справи районним судом визначався статтею 88 ЦПК України 2004 року. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
 
Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення                                  № НОМЕР_1 , виданого 27 травня 2015 року, ОСОБА_5 є інвалідом II групи. 
Копію вказаного посвідчення було надано відповідачем у суді першої інстанції (том 1, а. с.193).
Проте суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився й апеляційний суд, на вказане уваги не звернув та незаконно стягнув на користь позивачів судовий збір з  ОСОБА_5 , який є інвалідом II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати. 
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно та ухвалені правильні по суті спору судові рішення, але допущено неправильне застосування норм ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» щодо розподілу судових витрат між сторонами, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення у цій частині.
 
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                від 16 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 судових витрат у розмірі 275,6 гривень скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
 
Судові витрати, понесені  ОСОБА_2 у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 275 (двісті сімдесят п`ять) гривень           60 (шістдесят) копійок, компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2017 року в незміненій після касаційного перегляду частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк