Справа № 308/1960/17

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
11 лютого 2020 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,
за участі секретаря: Чучка Н.В.,
за участі – ОСОБА_1 , представників сторін – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дрюченка О.С., який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 жовтня 2019 року, головуючий суддя Бедьо В.І., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення, 

В С Т А Н О В И В: 
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. 
Мотивує його тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 1124 та Витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 43492881, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно. Разом з тим на час подання даної позовної заяви до суду згідно даних будинкової книги та довідки виконавчого комітету Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 2842 від 12.12. 2016 року за вказаною адресою залишився зареєстрованим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
П. 9 вказаного договору купівлі-продажу відповідач зобов`язувався знятися з реєстрації особисто та передати будинок покупцеві до 25.11.2015 року.
Відповідач взяте на себе зобов`язання не виконав та не знявся з реєстраційною обліку за вказаною адресою.
Позивач вказує на те, що ОСОБА_1 не є членом сімї власника будинку і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах.
Також зазначає, що оскільки в належному позивачу будинку АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 ОСОБА_5 АДРЕСА_1 , станом на сьогоднішній день зареєстрований ОСОБА_1 , це суттєво порушує його законне право як власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

     Просив суд визнати ОСОБА_1  таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1  та виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим №1124 та витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно №43492881, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_6 08.09.2015 року.
Згідно даних будинкової книги та довідки виконавчого комітету Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 2842 від 12.12.2016, за вказаною адресою залишився зареєстрованим ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (попередній власник будинку).
Згідно п.9. договору купівлі-продажу продавець (відповідач) зобов`язувався знятися з реєстрації особисто та передати будинок покупцеві до 25.11.2015 року.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно вимог ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право члена сім`ї власника житлового будинку, який не є співвласником на користування цим будинком, відповідно до ст. 156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному житлі.
ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника будинку і не перебуває з власником будинку у сімейних відносинах.

Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. 

Згідно вимог ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Оскільки виникнення права власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житла права власності на цей будинок, припинення прав власності особи на будинок припиняє його право на користування житлом. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом як попереднім власником.

Крім того, слід зазначити, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки рішенню Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2016 року. 

В межах даної справи розглядався позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу: житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 08.09.2015 року між ОСОБА_1 , від імені якого договір підписаний ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також земельних ділянок за вказаною адресою.
Даним рішенням, у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.12. 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року – касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Вказаним рішенням підтверджено факт законного володіння позивачем спірним нерухомим майном. 

Згідно довідки Руськокомарівської сільської ради №683 від 27.03.2019 року вказано, що в індивідуальному житловому будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 , але фактично за даною адресою не проживає. Власником даного будинку є гр. ОСОБА_9 (а.с.66).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірний житловий будинок позивачем набуто правомірно, його право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку. Законність набуття права власності встановлено рішеннями судів, які набули законної сили.

За таких обставин, припинення права власності на житло, має наслідком припинення права користування житлом у колишнього власника та членів його сім`ї.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_9 , купуючи спірне житло у відповідача ОСОБА_1 знав про проживання в ньому відповідача, який є особою похилого віку, що іншого житла він не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував чи відмовляється відповідач від свого права користування житловим приміщенням, а також те, що ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення особи без надання іншого житлового приміщення, а відповідач по справі у випадку виселення буде позбавлений єдиного житла, що безсумнівно може становити загрозу його життю, не може бути взятим до уваги і не відповідає дійсності.

За запитом апеляційного суду було встановлено, що на час розгляду справи у власності сім`ї відповідача перебувало інше житло – квартира, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_4 , яку його дружина (за нотаріальною згодою відповідача) відчужила 7 жовтня 2019 року. 

Виселення відповідача із спірного житлового будинку, який останній добровільно відчужив, маючи у власності інше помешкання, за обставин цієї справи є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача.

Виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та ухвалити по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону, що відповідно до ст. 376 ЦПК є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.
        Керуючись ст.ст.268, 374,376, ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення. 
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 14 лютого 2020 року.

Головуючий 

Судді