ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1065/20 Справа № 189/1601/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні, проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, – 

В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні, проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 25.09.1992 року виконавчим комітетом Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області. Спільне життя між ними припинено з квітня 2018 року, дітей від шлюбу не мають. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти та спільними зусиллями ними був придбаний (збудований) житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , але оскільки оформленням право установчих документі займався відповідач, то документи на будинок оформлені були на нього. 
       Крім того, за час шлюбу за спільні кошти сторін були придбані автомобіль ВАЗ-2114, номерний знак НОМЕР_1 та автомобільний причеп номерний знак НОМЕР_2 , які також були зареєстровані на відповідача. 
       Позивач зазначала, що житловий будинок з господарськими спорудами, автомобіль та автомобільний причеп є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тому вона має право на 1/2 частку кожного з об`єктів без проведення їх реального поділу та присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки, оскільки, як позивач, так і відповідач не дійшли згоди в цьому.
       Також, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, оскільки, відповідач вчиняє неправомірні дії, що виразилися у тому, що він з червня 2018 року змінив замки на вхідних дверях будинку, тим самим позбавивши позивачку, як співвласника будинку вільно та безперешкодно користуватись своїм майном, особистими речами, які залишились у будинку. У зв`язку з цим, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів із відповідною заявою.
       На підставі розпорядження голови Покровського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2018 року цивільна справу № 189/1601/18 було передано для розгляду до Васильківського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку із неможливістю розподілити справу.
       Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.
       Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:
       - на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 ;
       - на 1/2 частку автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;
       - на 1/2 частку автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1704,80 грн.
       Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції установлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 25.09.1992 року виконавчим комітетом Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області було розірвано на підставі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2018 року.
       Відповідно до листа КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області від 05.03.2019 року № 45 станом на 10.12.2012 року за заявою ОСОБА_1 була проведена інвентаризація житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . На 31.12.2012 року право власності не зареєстроване.
       Як убачається з інформації територіального сервісного центру 1247 від 11.03.2019 року № 31/4-1247/403, за ОСОБА_1 станом на 11.03.2019 року зареєстровані наступні транспортні засоби – автомобіль ВАЗ-211440, 2011 року випуску номерний знак НОМЕР_1 та автомобільний причіп 2001 року випуску номерний знак НОМЕР_2 .
       Також, судом першої інстанції були допитані свідки: донька позивачки ОСОБА_3 син позивачки ОСОБА_4 , які пояснювали, що будівництво проходило за їх присутності, допомагали в ремонті. Зазначали, що їх мати після розірвання першого шлюбу продала господарство та вклала гроші у будівництво спірного будинку. Також будувати допомагали баба й дід.
       Допитаний свідок ОСОБА_5 пояснював, що він допомагав відповідачу, з яким має дружні відносини у 1991 році будувати спірний будинок. Він викладав кути, а відповідач далі будував стіни.
       Свідок ОСОБА_6 пояснювала, що її чоловік, який займався підприємництвом у 1991 році продавав відповідачу будівельні матеріали та допомагав їх перевозити, закладати фундамент. На будівництві бувала на початку, коли тільки викладались кути, а потім їй відомо все зі слів чоловіка, який іноді там бував.
       Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснював, що після розірвання шлюбу між сторонами постійно виникають конфлікти. Свідком таких конфліктів він не був. Про це йому відомо зі слів відповідача.
       Суд надав оцінку у рішені, що оскаржувється, зібраним доказам та показам свідків та частково задовольняючи позовні вимоги, не звернув увагу на обраний позивачем спосіб захисту в частині залишення у спільній власності ОСОБА_1 залишити 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , 1/2 частку автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; 1/2 частку автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:
       - на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 ;
       - на 1/2 частку автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;
- на 1/2 частку автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
У спільній власності  ОСОБА_1 залишити 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , 1/2 частку автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; 1/2 частку автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регулює відповідні цивільні правовідносини.
       Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
       Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
       Проте, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо права власності ОСОБА_1 .
При розгляді даної справи апеляційний суд застосовує положення ч.4 ст. 367 ЦПК України, де передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з викладеного вище, апеляційним судом встановлено, що частково задовольняючи позов місцевий суд не звернув увагу на обрання позивачем неналежного способу захисту. А відповідно до вимог ст.5 ЦПК України суд відповідно до викладеної у позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який буде ефективним та не суперечить закону.
       Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Частина 1 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       За статтею 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що позивачка володіє автомобілем ЗАЗ-110206, оскільки вказаний автомобіль придбаний нею на підставі біржового договору купівлі-продажу та не є предметом позову у цій цивільній справі.
       Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.
       Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
       У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. 
Як убачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка кадасторий номер 1224255100:04:001:0830, площею 0,0666 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації відбулась 05.02.2016 року (а.с.126). 
       Судом апеляційної інстанції було витребувано у ОСОБА_1 та Комунального підприємства “Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпропетровської області належним чином завірені правовстановлюючі документи та підтвердження реєстрації права власності на теперішній час житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .
       На виконання ухвали суду,  ОСОБА_1 надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно до якого ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 119, 9 кв.м., житлової площі 79,5 кв.м., складові частини об”єкта нерухомості: убиральня, 1Б, сарай, 1В, загальною площею 28 кв.м., сарай, 1Г, загальною площею 13 кв.м., погріб, 1П, загальною площею 6 кв.м., навіс, 1Д, загальною площею 16 кв.м., огорожа, свердловина. Дата державної реєстрації відбулась 08.02.2016 року.
       Крім того, в матеріалах справи наявний технічний паспорт житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 119, 9 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м., який складається з першого поверху, загальною площею 84,6  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 1,8 кв.м., передня, загальною площею 28,4 кв.м., коридор, загальною площею 7,9 кв.м., кімната, загальною площею 11,5 кв.м., гараж, загальною площею 11,5 кв.м., санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., кухня, загальною площею 17,2 кв.м., шафа, загальною площею 0,4 кв.м.,  коридор, загальною площею 2,0 кв.м.; другого поверху,  загальною площею 35,3 кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 7,2 кв.м., кімната, загальною площею 12,7 кв.м., кімната, загальною площею 15,4 кв.м.; інші складові об”єкта нерухомого майна: убиральня, 1Б; сарай, 1В, загальною площею 28 кв.м.; сарай, 1Г, загальною площею 13 кв.м.; погріб, 1П, загальною площею 6 кв.м.; навіс, 1Д, загальною площею 16 кв.м.; огорожа, свердловина (а.с.127-130), складений 14.12.2012 року, згідно якого відсутня інформація щодо наявності на території домоволодіння самочинного будівництва, площа будинку зазначена у технічному паспорті, відповідає як загальній, так і житловій, а також наявність інших складових відповідають інформації зазначеній у Реєстру прав власності на нерухоме майно та на які за  ОСОБА_1 зареєстровано право власності 08.02.2016 року.
Відповідно до ч.2.ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
        Оскільки, спірне майно було зведено під час спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу з серпня 1991 року, про що сторони не заперечували, будинок було збудовано спільно, за спільні кошти, спільним зусиллям, а державна реєстрація відбулась лише 08.02.2016 року, вже під час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 25 вересня 1992 року, та відповідачем не доведено, що будівництво та оздоблення будинку відбулось виключно за його кошти, колегія вважає встановленим, що спірне майно - житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 , загальною площею 119, 9 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м., який складається з першого поверху, загальною площею 84,6  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 1,8 кв.м., передня, загальною площею 28,4 кв.м., коридор, загальною площею 7,9 кв.м., кімната, загальною площею 11,5 кв.м., гараж, загальною площею 11,5 кв.м., санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., кухня, загальною площею 17,2 кв.м., шафа, загальною площею 0,4 кв.м.,  коридор, загальною площею 2,0 кв.м.; другого поверху,  загальною площею 35,3 кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 7,2 кв.м., кімната, загальною площею 12,7 кв.м., кімната, загальною площею 15,4 кв.м.; інші складові об”єкта нерухомого майна: убиральня, 1Б; сарай, 1В, загальною площею 28 кв.м.; сарай, 1Г, загальною площею 13 кв.м.; погріб, 1П, загальною площею 6 кв.м.; навіс, 1Д, загальною площею 16 кв.м.; огорожа, свердловина, зареєстрований в Державному реєстрі - 08.02.2016 року на праві приватної власності за ОСОБА_1 , - є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 .
Крім того, відповідно до довідки Територіального сервісного центру 1247 Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області від 11.03.2019 року № 31/4-1247/403 підтверджено, що за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано транспортні засоби: ВАЗ 211440 1596 (2011), сірий державний номер НОМЕР_1 з 28.03.2012 року та автомобільний причіп 2001 року випуску державний номер НОМЕР_2 з 01.02.2002 року (а.с.117). Дані обставини не заперечувались відповідачем та не заперечувався той факт, що вказані об”єкти рухомого майна були придбані під час шлюбу з позивачкою. 
Виходячи з вищенаведених обставин та враховуючи рівність частин кожного із подружжя відносно майна, що є спільною сумісною власністю, колегія суддів приходить до висновку про можливість визнання за сторонами права власності по Ѕ частини спірного майна за кожним.
       Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
       Стаття 47 Конституції України закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
       Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
       Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
       Як передбачено вимогами частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Разом з тим, оскільки сторонами не було визначено порядок користування спільним майном, існував спір щодо власності на майно, який не був вирішений у судовому порядку, то такі позовні вимоги є передчасними. 
       Крім того, суду не надано жодних доказів заміни замків відповідачем чи здійснення інших перешкод у користууванні спірним майном.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       З урахуванням вищевикладеного, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року – скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні – задовольнити частково.
       Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:
       - на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 119, 9 кв.м., житлової площі 79,5 кв.в., який складається з першого поверху, загальною площею 84,6  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 1,8 кв.м., передня, загальною площею 28,4 кв.м., коридор, загальною площею 7,9 кв.м., кімната, загальною площею 11,5 кв.м., гараж, загальною площею 11,5 кв.м., санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., кухня, загальною площею 17,2 кв.м., шафа, загальною площею 0,4 кв.м.,  коридор, загальною площею 2,0 кв.м.; другого поверху,  загальною площею 35,3  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 7,2 кв.м.,   кімната, загальною площею 12,7 кв.м., кімната, загальною площею 15,4 кв.м.; інші складові об”єкта нерухомого майна : убиральня, 1Б; сарай, 1В, загальною площею 28 кв.м.; сарай, 1Г, загальною площею 13 кв.м.; погріб, 1П, загальною площею 6 кв.м.; навіс, 1Д, загальною площею 16 кв.м.; огорожа, свердловина;
       - на 1/2 частину автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;
       - на 1/2 частину автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

       Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:

       - на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 119, 9 кв.м., житлової площі 79,5 кв.в., який складається з першого поверху, загальною площею 84,6  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 1,8 кв.м., передня, загальною площею 28,4 кв.м., коридор, загальною площею 7,9 кв.м., кімната, загальною площею 11,5 кв.м., гараж, загальною площею 11,5 кв.м., санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., кухня, загальною площею 17,2 кв.м., шафа, загальною площею 0,4 кв.м.,  коридор, загальною площею 2,0 кв.м.; другого поверху,  загальною площею 35,3  кв.м., до складу якого входять: коридор, загальною площею 7,2 кв.м.,   кімната, загальною площею 12,7 кв.м., кімната, загальною площею 15,4 кв.м.; інші складові об”єкта нерухомого майна : убиральня, 1Б; сарай, 1В, загальною площею 28 кв.м.; сарай, 1Г, загальною площею 13 кв.м.; погріб, 1П, загальною площею 6 кв.м.; навіс, 1Д, загальною площею 16 кв.м.; огорожа, свердловина;
       - на 1/2 частину автомобілю «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;
       - на 1/2 частину автомобільного причіпу 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

       У іншій частині позовних вимог – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П.Красвітна

               І.А. Єлізаренко