ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 січня 2020 року
м. Харків

справа № 644/1955/19
провадження № 22ц/818/469/20 

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Харківська міська рада,
третя особа – Житлово-будівельний кооператив «Легенда-1»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року в складі судді Бабенка Ю.П.,

у с т а н о в и в: 

В березні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради (далі – ХМР), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Житлово-будівельного кооперативу «Легенда-1» (далі – ЖБК «Легенда-1»), про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 4/6 частки квартири.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на 4/6 частки квартири АДРЕСА_1 . Цю квартиру батько отримав як член ЖБК «Легенда-1» під час проживання в зареєстрованому шлюбі з матір`ю ОСОБА_4 . 

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_4 . Спадкоємцями після смерті матері були чоловік ОСОБА_3 , вона та сестра ОСОБА_5 , яка відмовилась від спадщини на її користь.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року за нею визнано право власності на 2/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері.

В установлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козєєвої С.М. у видачі свідоцтва про право власності на квартиру після смерті батька їй було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 за життя не зареєстрував право власності.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 ; визнати право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , яке успадкував батько після смерті матері, з правом державної реєстрації права власності.

24 липня 2019 року ОСОБА_2 – представник ХМР подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що відомості щодо реєстрації права власності на 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 відсутні, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року позов задоволено. За ОСОБА_1 визнано право власності на 4/6 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, спадщину після смерті батька прийняла, спадкоємці інших черг відсутні.

12 листопада 2019 року ОСОБА_2 – представник ХМР подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відомості щодо реєстрації права власності на 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 відсутні, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що рішення ухвалено без врахування правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18), згідно з якою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на нерухомі об`єкти, в тому числі, на житловий будинок, інші спори, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем права в установленому законом порядку.

02 січня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ЖБК «Легенда-1» рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення  без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 з 13 серпня 1981 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а. с. 7).

Від шлюбу вони мають двох повнолітніх дочок: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 

ОСОБА_3 був членом ЖБК «Легенда-1».

Відповідно до довідки ЖБК «Легенда-1» від 04 березня 2019 року № 7 повна вартість квартири становила суму в розмірі 12 604,00 крб. Перший пайовий внесок внесений 29 липня 1989 року в сумі 3 800,00 крб. Залишок сплачено в повному обсязі 06 травня 1992 року в сумі 8 804,00 крб (а. с. 11).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру не оформлювали та не реєстрували. 

Відповідно до статей 15, 16  Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинні на момент виникнення правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно; майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності.  

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Оскільки вищезазначена квартира була набута у власність в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вона належала їм на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному. 

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом строк до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурної Д.В. з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 

ОСОБА_5 в установлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурної Д.В. з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 . 

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурної Д.В. у видачі свідоцтва про право власності на квартиру після смерті матері ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки ОСОБА_4 за життя не зареєструвала право власності на квартиру.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/6 частини квартири  АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 9).

В установлений законом строк ОСОБА_1 звернулась до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козєєвої С.М. у видачі свідоцтва про право власності на квартиру після смерті батька їй було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 за життя не зареєстрував право власності.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Установивши, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на 4/6 частин належної йому кооперативної квартири, вартість якої він повністю сплатив у 1992 році, проте не отримав за життя свідоцтва про право власності,  суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність достатніх підстав для визнання за донькою ОСОБА_1 права власності на 4/6 частин квартири АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18) є помилковим.

Так, Верховний Суд в постанові від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18) зазначив, що Особа_6 (батько позивача) за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірні земельні ділянки, тому вони не є об`єктом спадкування і не увійшли до спадкової маси. Оскаржуване рішення Гошівської сільської ради Долинського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2015 року прийняте одноголосно на пленарному засіданні сільської ради після обговорення з дотриманням вимог статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та в межах повноважень сільської ради, є правомірним, обгрунтованим, відповідає чинним нормативно-правовим актам. Оскільки підстав для визнання недійсним та скасування рішення сільської ради не встановлено, то немає і підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності на вказані земельні ділянки. 

Предметом даного спору є визнання права власності на частину кооперативної квартири в порядку спадкування за законом. 

Отже, постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18) стосується інших фактичних обставин справи, які є відмінними від фактичних обставин справи, яка переглядається в апеляційному порядку. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 31 січня 2020 року. 

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді Р.М.Піддубний 

О.Ю.Тичкова