Номер провадження: 22-ц/813/1369/20 
Номер справи місцевого суду: 521/19273/17
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,
за участю: адвоката позивача ОСОБА_4. - ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:
17 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 13 листопада 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошову суму в розмірі 70 000 доларів США. У підтвердження отамання позики 13 листопада 2014 року відповідачем ОСОБА_3   було власноручно складено розписку, відповідно до якої він зобов`язався повернути суму отриманої позики у три етапи: до 20.11.2014р. - 25 000 доларів США, до 04.12.2014р. - 20 000 доларів США, до 26.02.2015р. - 25 000 доларів США.
Позивач зазначає що у 2016 році відповідач передав йому в рахунок виконання договору позики - 4 000 доларів США, решта суми заборгованості до цього часу не сплачена. На підставі зазначеного, ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позову, вказуючи що насправді грошові кошти не були одержані ним від позикодавця. Крім того є сумніви щодо належності рукописного тексту на розписці саме йому. Додатково відповідач пояснив, що мав добрі стосунки з позивачем, вони мали спільні справи і бували випадки коли сам відповідач складав якісь документи та їх підписував. Стосовно спірної розписки, то він сумнівається що підпис в ній виконано саме ним.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача представляє його адвокат. Від адвоката відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його участю у іншому судовому засіданні. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. Оскільки заяву про відкладення судового засідання подано саме адвокатом Єргієвим Д.І., який представляє інтереси апелянта та з урахуванням надання пояснень у попередніх судових засіданнях відповідача ОСОБА_3 та його адвоката, які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги у повному обсязі та наголошували, що оригінал розписки взагалі відсутній. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що адвокат відповідача був належним чином завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, враховуючи ті обставини, що апелянт в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що він, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги та її розглядом. 
Тому, слід визнати, що сторона відповідача, яка є апелянтом у справі, самостійно розпорядилась своїми процесуальними правами та не з`явилась в судове засідання до Одеського апеляційного суду з причин, які не є поважними.
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку відповідача та його адвоката такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у його доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
За змістом статей 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
З матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошову суму в розмірі 70 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути поетапно: 20.11.2014р. - 25 000 доларів США; 04.12.2014р. - 20 000 доларів США, 26.02.2015р. - 25 000 доларів США. 
В підтвердження укладання договору позики відповідач власноручно написав розписку, в якій вказується, що він, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 06 травня 1996 року позичив у ОСОБА_4 суму 70 000 (сімдесят тисяч доларів США). Зобов`язується повернути цю суму поетапно: 20.11.2014р. - 25 000 доларів (двадцять п`ять тисяч доларів США); 04.12.2014р. - 20 000 (двадцять тисяч доларів США), 26.02.2015р. - 25 000 (двадцять п`ять тисяч доларів США). У розписці зазначено, що дана розписка дана у повному здоров`ї і без примусу. У чому і розписується. У розписці ОСОБА_3 власноруч вказав дату написання розписки - 13 листопада 2014 року та підписав складений ним документ.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що між сторонами не було укладено письмового Договору позики із узгодженням усіх істотних умов договору, а тому вказаним позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Однак вказані доводи спростовуються наступним. 
Частина 1 статті 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
За положеннями зазначених вимог закону договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Згідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно положеннь статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 має бути оригінал розписки.
Враховуючи на викладене, для перевірки доводів апеляційної скарги ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року було витребувано оригінал розписки від 13 листопада 2014 року. 
У судовому засіданні апеляційної інстанції адвокатом позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 було надано для огляду оригінал розписки, який відповідає копії цієї розписки, що міститься в матеріалах справи (а. с. 5), однак не була завірена судом першої інстанції, що було виправлено судом апеляційної інстанції (а. с. 157).
При цьому судова колегія приходить до висновку, що ініційоване відповідачем питання щодо призначення по справі судової почеркознавчої експертизи було залишено без задоволення саме внаслідок зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, що призводило до порушення строків розгляду справи.
Отже, ОСОБА_3 має грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_4 та оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання внаслідок неповного його виконання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. 
Розрахунок трьох відсотків річних, який міститься в додатках до позовної заяви, є цілком правильним і обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 23 січня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                             М.М.Драгомерецький   

                                                                                                    А.І.Дрішлюк 

                                                                                                 П.М.Черевко