ПОСТАНОВА
Іменем України

10 січня 2020 року 
Київ
справа №520/3972/19
адміністративне провадження №К/9901/30993/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О. А.,
суддів: Калашнікової О. В., Соколова В.М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Бартош Н.С. (головуючий), Катунова В. В., Подобайло З.Г.
І. Суть спору та історія справи
1. ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:
1.1. скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 № 121-19; 
1.2. зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення винесено всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а дії відповідача є протиправними.
3. Відповідач позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість. 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4.   Позивач народився 01.01.1992 в Афганістані у місті Кабул, за етнічним походженням є таджиком. Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана , яке є центром провінції Фар`яб.
5. У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.
6.  ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, 15.05.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
7. Позивач 02.06.2017 отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 35 від 02.06.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
8. У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ № 84 від 02.06.2017.
9. Позивач, не погодившись з таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10. Позивач 18.01.2018 отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 1 від 17.01.2018, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.12.2017 № 126-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
11. Позивач звернувся до суду та просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 №126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016 №84.
12. Рішенням Харківського окружного адміністративного від 12.03.2018 по справі № 820/382/18, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017, задоволено позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Вказаним рішенням були скасовані рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 № 126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016 № 84 та зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
13. 16.04.2019 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 35 від 28.03.2019, про те, що відповідно до  ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього закону  відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2018 № 121-19.
14. Позивач, вважаючи вказане рішення незаконним, звернувся з даним позовом до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
15. Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 27 червня 2019 року позовні вимоги задовольнив.
16. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та правомірності позовних вимог, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання застосування до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання існування ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. 
17. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 15 жовтня 2019 року скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року та прийняв нову, якою в позові відмовив.
18. Таке рішення апеляційного суду ґрунтується на тому, що правомірним є висновок відповідача про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1   Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
IV. Касаційне оскарження 
19. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019.
20. В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суб`єктивна сторона його побоювань полягає у висловлених твердженнях, щодо переслідувань, яких він може зазнати в Афганістані з боку угрупування «Талібан» через небажання стати жертвою примусового рекрутування та через те, що представники будуть вважати його порушником принципів, норм і цінностей ісламу в інтерпретації Талібану. Також він не може повернутись до Афганістані внаслідок побоювання застосування до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання існування ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Також скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не враховував інформацію по країні походження, як доказ обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань або ситуації загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини попри те, що вона повністю відповідає вимогам встановленим для доказів у ст.ст. 72, 94 КАС України та підтверджує об`єктивну сторону його побоювань. Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.
21. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу вказує на її безпідставність та просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
V. Нормативне регулювання
22. Приписами частини 2  статті 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
23. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено  Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
24.  Відповідно до частини першої  статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
25.  Частиною другою  статті 13 Закону № 3671-VI  передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
26.  Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої  статті 1 Закону № 3671-VI  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
27.  Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
28.  Аналізуючи умови, передбачені частиною першою  статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
29.  Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
30.  При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
31.  Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
32.  Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
33. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
34.  Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
35.  Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
36.  Так,  Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV  ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
37.  Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
38.  Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
39.  Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
40.  У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
41.  Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
42.  Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
43.  Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені  статтею 6 Закону №3671-VI.
44.  За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні.
45.  Відповідно до частини першої  статті 12 Закону № 3671-VI  рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
VІ. Позиція   Верховного Суду
46.  Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
47. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила  статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
48. Згідно з частиною 4  статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
49. Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
50. Із протоколу співбесіди вбачається, що у квітні-травні 2016 року сім`я позивача отримала лист від руху «Талібан» з погрозами, в якому його батька звинуватили у колишньому членстві у партії НДПА при владі колишнього президента Афганістану Наджибулли, звинуватили в навчанні у СРСР, у пропаганді проти ідеології ісламу. Заявник повідомив, що відповідно до вимог руху «Талібан», викладених у листі, батько повинен був передати їм 40 тисяч доларів США, його та брата віддати їм для участі у боротьбі проти державної влади та невіруючих - сил НАТО в Афганістані. Позивач зазначив, що в разі невиконання зазначених вимог, їх буде вбито.
51. Позивач стверджував, що через 2-3 місяці після отримання листа від «Талібан», його батьки зникли, а рідний брат батька ОСОБА_2 забрав його, брата та сестер жити до себе у м. Мазарі-Шариф провінції Балх . Зі слів заявника, через 1,5-2 місяці, за допомогою дяді ОСОБА_2, який займався оформленням віз для нього та його рідних у Посольстві Таджикистану в Афганістані (м. Мазарі- Шариф ), вони виїхали до Таджикистану на легковому автомобілі, який був орендований дядею. Заявник стверджував, що виїхав до Таджикистану на підставі паспорту старого зразку, який було йому видано строком на один рік, при цьому він не знає хто дав йому запрошення до Таджикистану, але повідомив, що вони вирішили їхати до Таджикистану, так як в останньому проживав знайомий батька Абдулла, з яким він навчався у СРСР. Разом із братом та сестрами, позивач проживав у вказаної особи у м. Душамбе приблизно вісім місяців.
52. Зі слів позивача, через 1,5 місяці він отримав новий електронний (біометричний) національний паспорт громадянина Афганістану («Потому что старый паспорт был старого образца, его выдали только на один год, и мне сказали, что надо делать новый, с которым можно ехать куда-угодно» - протокол співбесіди від 01.06.2017).
53. Позивач пояснив, що для оформлення нового паспорта звернувся разом із дядею Абдуллой до Посольства Афганістану в Таджикистані, де він заповнив анкету на паспорт, але сам паспорт було виготовлено у посольстві Афганістану в Росії, так як Посольство у Таджикистані цим не займається.
54. При цьому позивач пояснив, що віза до Таджикистану у старому паспорті закінчувалась, тому нову, продовжену візу, ідентичну попередній, було поставлено у новий паспорт. Позивач повідомив, що таким самим чином були оформлені паспорти брата та сестер.
55. Позивач повідомив, що звернувся до Посольства України у Таджикистані (м. Душанбе) для оформлення візи в Україну (« Виза не знаю какая была, приглашение было от знакомого человека из Украины, я не знаю кто это, это знакомый человек дяди Абдуллы» - протокол співбесіди від 01.06.2017). Позивач не скористався першою візою, відкритою 28.02.2017, пояснивши це наступним чином: «По первой визе было мало времени и мы, то есть брат, сёстры, не успели собраться, чтобы выехать» (протокол співбесіди від 01.06.2017).
56. На підставі одноразової візи (тип Н, мета поїздки 04/12), відкритої 11.04.2017 у Посольстві України у Таджикистані (віза дійсна до 25.05.2017), позивач, транзитом через Казахстан (м. Алмати), 12.04.2017 прибув повітряним шляхом до України (аеропорт Бориспіль) на навчання в університеті економіки та права «КРОК» (м. Київ), при цьому повідомивши на співбесіді 01.06.2017 , що він нічого не знає про те, що прибув до України на навчання. Позивач зазначив, що прибув до України разом з сестрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а брат ОСОБА_5 разом із сестрою ОСОБА_6 прибув до України 11.04.2017.
57. Зі слів позивача, в аеропорту Бориспіль їх зустрів невідомий йому таджик ОСОБА_7, який відвіз їх до готелю поблизу аеропорту. Через 3-4 дні він, разом із братом і сестрами, залізничним потягом відбув до Харкова (квитки придбав ОСОБА_7). У Харкові їх зустрів знайомий ОСОБА_7 та відвіз їх на квартиру («Были там 3-4 дня, потом отвёз нас на рынок «Барабашова», познакомил нас с афганцами . Сейчас живём в арендованной квартире на АДРЕСА_1. Афганцы помогли, платят за жильё. Иногда работаю грузчиком на рынке «Барабашова» - протокол співбесіди від 01.06.2017). На цей час позивач працює вантажником у супермаркеті «Класс».
58. Позивачем до своєї заяви в обґрунтування вказаних побоювань була долучена інформація по країні походження, а саме публікація Центру новин ООН від 25.07.2016, свідчить про загальну нестабільну ситуацію в Афганістані через внутрішній збройний конфлікт між незаконними збройними угрупуваннями та силами уряду країни. Також, надав фотокопію листа-погрози від руху «Талібан» і фотокопію листа з поліції, що підтверджує погрози зазначеного руху.
59. Разом з тим, позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.
60. При таких обставинах Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що  в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
61. Звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третій безпечній країні, позивач не зверталася за наданням притулку або за наданням статусу біженця. Строк перебування позивача у Таджикістані свідчать, що переїзд позивача до України не був транзитним.
62. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, щодо не дослідження інформації про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності    не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції.
63. Безпідставним є посилання касатора на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення, з огляду на наступне.
64. Так, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
65. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.    
66. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
67. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
68. Згідно із  статтею 350 Кодексу адміністративного судочинства України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
69. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
VI. Судові витрати
70. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями  341,  343,  349,  350,  356,  359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі №520/3972/19залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. А. Губська 

Судді                                                                                                    О. В. Калашнікова 
                                                                                                                                                                                                                                                         В.М. Соколов