справа № 760/5657/19                                     головуючий у суді І інстанції - Шереметьєва Л.А.
провадження № 22-ц/824/2608/2020             суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 лютого 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про виселення з наданням іншого постійного житла, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житла - ј частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09 лютого 2012 року. На даний момент в квартирі проживає її колишній власник ОСОБА_3 . На підставі свідоцтва про право власності від 27 січня 2012 року позивачу на праві власності також належить ј квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60, 8 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м. Співвласниками даної квартири є також ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яким також належить по ј вказаної квартири. У лютому 2018 року представник позивача зустрічався з відповідачем та запропонував йому виселитися з квартири АДРЕСА_1 та вселитися в квартиру АДРЕСА_2 . Проте, відповідач відмовився від такої пропозиції. Зазначена пропозиція також була направлена відповідачу у письмовому вигляді в лютому 2019 року, однак, останнім відповіді надано не було.
         Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ні частина 2 ст. 109 ЖК України, ні стаття 39 Закону України «Про іпотеку» не конкретизують та не містять вимог щодо того, яким саме критеріям повинно відповідати інше жиле приміщення, що надається особі, замість житла, з якого таку особу виселяють.Частина 2 ст. 109 ЖК України не передбачає, що постійне житло, яке надається особі при виселенні, повинно надати такій особі змогу реалізувати її права на проживання в ньому з дотриманням гарантій, визначених законом, для власника чи наймача житлового приміщення. Відповідач не є ані власником, ані наймачем двокімнатної квартири, щодо виселення з якої заявлено позовну вимогу позивачем. Станом на момент розгляду позовної заяви судом першої інстанції відповідач знятий з реєстраційного обліку у квартирі. Висновки суду передбачають те, щоб позивачем були надані відповідачу додаткові гарантії, яких в останнього немає. Правовий статус відповідача щодо двохкімнатної квартири є ідентичним його правовому статусу щодо частки у квартирі по АДРЕСА_3 .    
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що норми ЖК УРСР чітко передбачають вимоги до житла, що надається у випадку виселення із займаного жилого приміщення, серед яких відокремленість такого житла, його благоустроєність та відповідність встановленим санітарним і технічним вимогам. Позивач не надав жодного доказу того, що ј квартири є благоустроєним житлом та відповідає встановленим вимогам. До позовної заяви не долучено навіть технічного паспорту на вказану квартиру. Позивачем не пропонується жодного правового титулу для володіння відповідачем частиною квартири, що унеможливлює користування ним такою житловою площею, адже він не зможе ані вселитися, ані зареєструвати там своє місце проживання. Надання запропонованого житлового приміщення відповідачу не буде мати наслідком збереження існуючого права на житло відповідача або надання йому аналогічного права. Суду не надано доказів належності інших часток квартири третім особам, а також доказів того, що інші співвласники погоджуються з тим, що частина квартири буде надана відповідачу для проживання. Під час розгляду справи у суді представник третіх осіб пояснив, що вони заперечують проти вселення туди відповідача. ОСОБА_8 посилається на постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 754/4727/16-ц.     
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір № 3.070512256, предметом іпотеки за яким є  квартира АДРЕСА_1 (а.с.68).
22 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. було вчинено виконавчий напис, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь правонаступника ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» - ВАТ «Платинум Банк» (а.с.69).
Відповідно до Акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки) від 30 січня 2012 року квартира АДРЕСА_1 за результатами прилюдних торгів була придбана ОСОБА_1 (а.с.70).
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 09 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. (а.с.6). 
ОСОБА_1 є власником ј частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м. на підставі свідоцтва від 27 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. (а.с.7).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2014 року вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 . Визначено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого: виділено в користування ОСОБА_1 - ізольовану житлову кімнату площею 10,8 кв. м (під №5 згідно технічного паспорта на квартиру від 19 березня 2012 року); виділено в користування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - дві житлові кімнати площею 18,4 кв.м. з балконом та 14,4 кв.м. (під №6 та №7 згідно технічного паспорта на квартиру від 19.03.2012 року); приміщення кухні площею 5,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, туалетної кімнати площею 1,1 кв.м, коридору площею 7,5 кв.м - в квартирі АДРЕСА_2 - залишено у спільному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ; в решті позову - відмовлено (а.с.95).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належне позивачу на праві власності майно, право власності на яке він продовжує зберігати, не може бути постійним житлом для відповідача у розумінні вимог закону.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідача з наданням іншого постійного приміщення, ОСОБА_1 вказує на те, що він є власником квартири, яка раніше належала ОСОБА_8 та на яку було звернуто стягнення за виконавчим написом.
 Відповідно до вимог ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.
Відповідно до вимог ст. 47, 48 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. 
Відповідно до ст. 60 ЖК УРСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.
У пункті 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, зазначено, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. При цьому, враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності. 
Постановою Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів президії Київської міськради профспілок «Про внесення змін та доповнень до постанови виконкому міськради і президії міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582 «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР» № 234 від 30 квітня 1991 року встановлено, що жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш, як 9 кв.м. жилої площі. Виходячи з даних статистичної звітності, визначено рівень середньої забезпеченості громадян у м. Києві жилою площею 9,0 кв.м. на одну особу.
18 травня 2005 року наказом Держбуду України № 80 було затверджено «Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», у пункті 2.24 яких зазначено, що площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 м2 , в інших квартирах - не менше 17 м2 . Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 м2, на дві - 14 м2. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 м2 , у дво- та більше кімнатних - 8 м2. Мінімальна площа робочої кімнати або кабінету - 10 м2.
Хоча ОСОБА_8 не відноситься до категорії осіб, які потребують поліпшення житлових умов, однак, положення вищезазначених нормативних актів свідчать про те, що забезпечення відповідача житловою кімнатою площею 10,8 кв.м. буде відповідати встановленим законом вимогам до житлових приміщень.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що інше постійне житло, а саме ј частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , буде відповідати вимогам, які встановлені ст. 50 ЖК УРСР і по суті може бути іншим постійним житлом, що надається особі в зв`язку з виселенням.
На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що запропоноване відповідачу житло не може бути іншим постійним житлом в розумінні ч. 2 ст. 109 ЖК України.
Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що позивачем не долучено технічного паспорту на вказану квартиру  АДРЕСА_2 , в яку пропонується виселити відповідача. Суду не надано доказів належності інших часток квартири третім особам.
Разом з тим, рішенням суду від 23 грудня 2014 року про вселення ОСОБА_9 у квартиру АДРЕСА_2 та визначення порядку користування нею, яке набрало законної сили, було встановлено, що треті особи є співвласниками квартири  АДРЕСА_2 . Правовстановлюючі документи на квартиру досліджувалися під час розгляду вказаної справи. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також судом встановлено, що треті особи у справі, будучи співвласниками квартири АДРЕСА_2 , частину якої позивач просить надати відповідачу у зв`язку з виселенням, заперечують проти вселення ОСОБА_8 та проживання останнього в ній. 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України  право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.
Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. 
Як зазначалося вище, позивачу належить 1/4 частина квартири, а отже, квартира є спільною частковою власністю і володіння та користування нею здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
ОСОБА_1 , будучи власником ј частини квартири, та маючи право на користування окремою кімнатою площею 10,8 кв.м., яка була виділена йому на підставі рішення суду, має право самостійно розпоряджатися нею, володіти та користуватися.
Однак, судом встановлено, що у загальному користуванні позивача та третіх осіб знаходяться кухня, ванна кімната, туалетна кімната та коридор. У силу вимог ст. 358ЦК України  позивач повинен здійснювати своє право власності за згодою інших співвласників.  
У зв`язку з цим, надання відповідачу у постійне користування кімнати у квартирі  АДРЕСА_2  має бути погоджено позивачем з іншими співвласниками даної квартири. 
В ухвалі від 20 травня 2019 року (справа № 761/8473/18) у подібних правовідносинах Верховний Суд, залишаючи без змін судове рішення апеляційної інстанції, зазначив, що право спільної часткової власності відповідно до положень ст. 358 ЦК України здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Відтак, співвласник квартири, якому в установленому законом порядку виділено в користування конкретне  житлове приміщення, тобто, кімнату, має право безперешкодно особисто проживати у ній.
 В той же, час передавати в користування таке житлове приміщення у користування іншій особі, яка не є співвласником квартири,  він, в силу вимог ст.  358 ЦК України може виключно за згодою інших співвласників.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене та відмовив у задоволенні позову з підстав, які не тільки не є доведеними відповідачем, а по суті є відсутніми  у даній справі, а саме в зв`язку  з невідповідністю житлового приміщення, що надається відповідачу, нормам законодавства.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.

 
Головуючий                                                                      Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                            Кашперська Т.Ц.
 
        Яворський М.А.