Постанова 
Іменем України 
 
29 січня 2020 р.
м. Київ
справа № 753/22602/16 
провадження № 51-4343км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                                                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
за участю: 
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_6 ,
захисника                                                                           ОСОБА_7 ,
представника потерпілих                                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016000000000616, за  обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Красна Поляна Адлерського району Краснодарського краю Російської Федерації, зареєстрованого  за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 425 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи з 27 березня 2015 року виконуючим обов`язки військового прокурора Дарницького гарнізону, а з 16 квітня 2015 року військовим прокурором Дарницького гарнізону Центрального гарнізону України, на якого покладено окремі обов`язки, обіймаючи вказану посаду в особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року з моменту оголошення часткової мобілізації і на цей час не завершений, будучи військовою службовою особою, недбало поставився до служби, виконання своїх службових владних повноважень, що спричинило тяжкі наслідки.
Зокрема, у провадженні військової прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України з 01 квітня до 30 червня 2015 року перебувало кримінальне провадження № 42015110340000041 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось групами прокурорів, до складу яких входив ОСОБА_6 .
У цьому кримінальному провадженні було проведено обшуки за місцем служби та проживання ОСОБА_9 , під час яких було вилучено 38 800 доларів США та 60 500 грн., які належали ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і не були предметом злочину.
Слідчий у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 ОСОБА_13 з клопотанням про арешт вказаних вилучених коштів до суду не звернувся, не передав їх для зберіганні уповноваженому банку, а помістив їх для зберігання до кімнати зберігання речових доказів  військової прокуратури Дарницького гарнізону, при цьому запису про здачу на зберігання речових доказів у книгу обліку речових доказів  не вніс.
ОСОБА_6 , який був визначений старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 368 КК України, до суду з клопотанням про накладення арешту на вилучені кошти також не звернувся, необґрунтовану постанову слідчого про передачу вилучених коштів на відповідальне зберігання до кімнати зберігання речових доказів не скасував, вилучене власникам не повернув і упродовж квітня-жовтня 2015 року правильність ведення документів щодо приймання та обліку речових доказів взагалі не проводив, чим допустив подальше безпідставне зберігання коштів у сейфі слідчого.
Слідчий ОСОБА_13 29 квітня 2015 року передав ОСОБА_14 , якого було визначено старшим групи слідчих у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , ключі від сейфу, до якого були поміщені 38 800 доларів США та 60 500 грн., що вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , а 28 травня 2016 року ОСОБА_14   включено до складу групи прокурорів у цьому провадженні.
ОСОБА_6 і в подальшому не забезпечив передачі вказаних грошових коштів для зберігання уповноваженому банку, що обслуговує орган, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, та не прийняв щодо цих коштів іншого законного процесуального рішення.
Після цього ОСОБА_14 (кримінальне провадження відносно якого за ч. 5 ст. 191 КК України розглядається судом), маючи в силу своїх повноважень доступ до матеріалів кримінального провадження та речових доказів, знаючи про те, що ОСОБА_6 фактично нагляд за законністю процесуального рішення, контроль за законністю застосування заходів забезпечення кримінального провадження та контроль за обліком і зберіганням вказаних речових доказів не здійснює, користуючись тим, що ОСОБА_6 неналежно виконує свої службові обов`язки, у період з 29 квітня 2015 року до 22 жовтня 2015 року за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, взяв із вказаного сейфу та виніс із приміщення прокуратури гроші в сумі 38 800 доларів США та 60 500 гривень, які вилученні під час обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 , що більше як у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто в особливо великому розмірі, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.
При цьому ОСОБА_14 доповів ОСОБА_6 про надходження обвинувального акту у кримінальному провадженні № 42015110340000041 до Голосіївського районного суду міста Києва, що не відповідало дійсності, оскільки  фактично він його до суду не скеровував.
ОСОБА_6 і в подальшому належний контроль у кримінальному провадженні № 42015110340000041 не здійснював, надходження обвинувального акту до суду не проконтролював, питання скасування постанови про визнання грошових коштів речовими доказами та повернення їх власникам не вирішив.
Тобто ОСОБА_6 з метою незаконного зменшення обсягу своїх службових обов`язків, з мотивів небажання виконувати свої службові обов`язки в повному обсязі, в умовах особливого періоду неналежно виконував свої службові обов`язки, в тому числі у формі процесуального керівництва ним, у кримінальному провадженні № 42015110340000041 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що спричинило тяжкі наслідки, які полягають у завданні матеріальних збитків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які більше як у 500 разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, в результаті чого підірвав авторитет та престиж діяльності органів військової прокуратури України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року – без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просять судові рішення скасувати й на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 425 КК України, у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. 
Свої вимоги мотивують тим, що вирок та ухвала постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема у касаційних скаргах засуджений та його захисник вказують на відсутність  причинно-наслідкового зв`язку між інкримінованою ОСОБА_6 бездіяльністю та наслідками, які настали, а саме спричинення матеріальних збитків потерпілим. Так суди, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, обов`язковою ознакою якого є настання тяжких наслідків, які полягають у заподіянні матеріальної шкоди, також вказують про заволодіння коштами не ОСОБА_6 , а іншою особою, ОСОБА_14 , кримінальне провадження за обвинуваченням якого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, розглядається судом і на даний час не завершено.
Також у касаційних скаргах зазначено, що апеляційний суд вийшов за межі перегляду судового рішення, чим порушив право на захист, зокрема зазначивши в ухвалі про надання ОСОБА_6 можливості  вчинити злочин іншій особі та приховування слідів вчинення злочину, проте таке обвинувачення не висувалося в суді першої інстанції.
Також у касаційних скаргах засудженого та захисника зазначено, що в судових рішеннях вказується про підрив ОСОБА_6 авторитету та престижу діяльності органів прокуратури, проте не наведено фактів, які підтверджують існування цієї обставини.
Також скаржники у касаційних скаргах зазначають про те, що судами першої і апеляційної інстанцій не надано оцінки службовому розслідуванню, проведеному комісією військової прокуратури Центрального регіону України, згідно з яким в діях ОСОБА_6 не встановлено ознак кримінального правопорушення, ганебного вчинку, а також порушень присяги працівника прокуратури, вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури. Крім цього, вважає, що судами залишено поза увагою показання свідків, які не вказували на недбале ставлення  ОСОБА_6 до військової служби або ж на порушення, які призвели до заволодіння коштів ОСОБА_14 .
Крім цього, захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі вказує, що хоча ОСОБА_6 і є військовослужбовцем, він не може нести відповідальність за військовий злочин, оскільки інкриміновані йому діяння стосуються правоохоронної діяльності  у кримінальному процесі, а не встановленого законом порядку несення або проходження військової служби.
Враховуючи викладене, засуджений та захисник вважають, що судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають скасуванню, а кримінальне провадження потрібно закрити за відсутністю події кримінального правопорушення.
Адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подав заперечення на касаційну скаргу засудженого, в яких просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подані касаційні скарги частково, вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Представник потерпілих адвокат ОСОБА_8   заперечував проти поданих касаційних скарг.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення кримінального процесуального закону.
При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною 3 ст. 425 КК України передбачена кримінальна відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо це заподіяло істотну шкоду, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК включає в себе наявність наступних складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання військовою службовою особою своїх службових обов`язків через недбале ставлення до них (дія чи бездіяльність), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану; 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди чи інших тяжких наслідків;              3) причинний зв`язок між діянням (дією чи бездіяльністю) та наслідками.
Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, зазначив, що коштами потерпілих заволодів не обвинувачений, а ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого за ч. 5 ст. 191 КК України розглядається судом, а потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у провадженні щодо ОСОБА_14 заявлено цивільний позов про відшкодування завданих збитків. 
Відповідно до змісту апеляційної скарги, сторона захисту оскаржила вирок в апеляційному порядку у тому числі з підстав недоведення факту спричинення потерпілим матеріальної шкоди, а також відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діяннями, інкримінованими ОСОБА_6 , та наслідками у виді спричинення матеріальної шкоди потерпілим.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
Однак, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду не містять обґрунтованих мотивів відхилення доводів сторони захисту щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діянням, яке ставиться у вину ОСОБА_6 , та наслідками у виді заволодіння указаними вище коштами іншою особою. 
Крім цього, вказане заволодіння ОСОБА_14 коштами позиціонується як частина висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, тобто як вже встановлений факт, хоча чинного обвинувального вироку суду щодо цього факту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_14 ще немає, провадження перебуває на розгляді по суті в Дарницькому районному суді м. Києва.  Тобто вказане заволодіння на даний час є лише припущенням. До того ж вказане твердження щодо ОСОБА_14 у змісті висунутого ОСОБА_6 обвинувачення фактично є констатацією вчинення злочину особою, яка в межах цього кримінального провадження не є обвинуваченим.   
Також апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційних скарг, вийшов за межі висунутого обвинувачення, вказавши, що ОСОБА_6 надав можливість вчинити злочин – заволодіння грошовими коштами іншій особі. Однак обвинувачення в цій частині ОСОБА_6 не висувалось, він від нього не захищався, тому судом апеляційної інстанції було порушено право обвинуваченого на захист, що в силу положень ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Крім цього, судами першої та апеляційної інстанцій не надано належного аналізу доводам сторони захисту щодо можливості кваліфікації діяння, яке ставиться у вину ОСОБА_6 , відповідно до положень ст. 425 КК України як військовий злочин в контексті положень ч. 1 ст. 401 КК України щодо ознак родового об`єкту злочинів проти встановленого порядку несення військової служби.   
Враховуючи це, колегія суддів вважає, що вирок та ухвала не відповідають вимогам  ст. 370 КПК України, а ухвала суду апеляційної інстанції також і вимогам ст. 419 КПК України, тому вони підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року щодо  ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                             ОСОБА_3