ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5435/19 Справа № 2-2860/06 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності
за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради 
на  рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона є суб`єктом підприємницької діяльності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, виданого 17.03.1997 р. виконкомом Дніпропетровської міської ради. 01.10.2005 року Лівобережною МДПІ їй було видано свідоцтво про сплату єдиного податку, вид діяльності - паркування транспорту. 31.10.2005 року вона уклала договір про функціонування платної нічної парковки з Управлінням транспорту і зв`язку Дніпропетровської міської ради й отримала дозвіл на експлуатацію платної автопарковки щодо зберігання транспортних засобів розташованої за адресою АДРЕСА_1 . В серпні 2006 року вона уклала договір з приватним підприємцем ОСОБА_2 про будівництво будівлі сторожки та огорожі по АДРЕСА_1 . На даний час будівництво будівлі сторожки та огорожі автостоянки закінчено, однак будівлі збудовано без належного дозволу. Будівлі відповідають архітектурним, будівельним, пожежним санітарним та екологічним нормам та правилам. Згідно акту прийому-передачі даного об`єкту, будівництво повністю завершено і об`єкт прийнято нею до експлуатації. Враховуючи викладене позивачка просила суд визнати за нею право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію; зобов`язати КП “ДМБТІ” зареєструвати право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію (а.с.23-31).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію.
Зобов`язано КП “ДМБТІ” зареєструвати право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію (а.с.61-62).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с.64-69).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно частини 1,3,5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинни будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, виданого 17.03.1997 р. виконкомом Дніпропетровської міської ради. 01.10.2005 року Лівобережною МДПІ їй видано свідоцтво про сплату єдиного податку, вид діяльності — паркування транспорту. 31.10.2005 р. ОСОБА_1 уклала договір з Управлінням транспорту і зв`язку Дніпропетровської міської ради про функціювання платної нічної парковки й отримала дозвіл на експлуатацію платної автопарковки, щодо зберігання транспортних засобів, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що в серпні 2006 року ОСОБА_1 уклала договір з приватним підприємцем ОСОБА_2 про будівництво будівлі сторожки та огорожі по АДРЕСА_1 , яке вже закінчено, однак будівлі збудовано без належного дозволу. Будівлі відповідають архітектурним, будівельним пожежним, санітарним та екологічним нормам та правилам. Вартість будівельних матеріалів та робіт, згідно договірної вартості на будівлю автостоянки по АДРЕСА_1 , складає 25 000 грн. Згідно акту прийому-передачі даного об`єкту, будівництво повністю завершено і об`єкт прийнято нею до експлуатації. 

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на ст. ст. 331, 376 ЦК України та вважав, що самовільно збудовані на земельній ділянці споруди не порушують права інших осіб, а отже на них слід визнати право власності за позивачкою. 

Однак з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно не відповідають нормам матеріального та процесуального права, грубо порушують права інших осіб, а саме Дніпровської міської ради.
Так, відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.  Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Статтею 30 ЦПК України (2004 р.) визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 35 ЦПК України (2004 р.) треті особи особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
Пунктом 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про практику застосування судами статті 376 ЦК України ”, позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред`явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі. У разі пред`явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 “Про судове рішення у цивільній справі” зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Із матеріалів справи вбачається, що доказів того, що Дніпровською (Дніпропетровською) міською радою приймалось рішення щодо передачі у користування або у приватну власність будь — яким особам земельної ділянки, на якій позивачем самовільно побудовано спірні об`єкти нерухомого майна відсутні. 
Тобто, будівля автостоянки збудована самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування ані позивачу, ані відповідачу, а земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра.
Позовні вимоги до Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради не заявлялись, зокрема її не було залучено і в якості третьої особи, оскільки саме права Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради зачіпляються рішенням суду, як власника самовільно забудованої земельної ділянки.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію, відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровської ради, про визнання права власності, саме з цих підстав, що не позбавляє права ОСОБА_1 звернутись з відповідним позовом до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради підлягає стягненню понесені судові витрати сумі 704 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, виходячи зі змісту клопотання позивача та її представника, й враховуючи обставини справи і наявні в ній докази, що підстави для закриття провадження по справі — відсутні.
Так, позивачка в клопотанні та її представник в судовому засіданні посилаються, що апелянтом пропущено строк на подання апеляційної скарги в 1 рік. Однак, відповідно до положень діючого на час ухвалення оскарженого рішення Цивільного процесуального Кодексу України, апелянт не був обмежений річним строком на апеляційне оскарження судового рішення.
Крім того, матеріали справи містять докази, що апелянт належним чином про існування оскарженого рішення дізнався лише у 2017 році, а його копію у передбачений законом порядок отримав 13.10.2017 року. Питання про поновлення строку на апеляційне оскарження було вирішено про відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради  - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року — скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності — відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) судовий збір у розмірі 704 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: