ОКРЕМА ДУМКА
суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гончарової І. А., Олендера І. Я., Ханової Р. Ф.
Київ

02 березня 2020 року 
справа №1340/3649/18
адміністративне провадження №К/9901/20383/19

1.          Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 31.01.2020 ухвалила постанову, якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Верболіз» задовольнила, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року скасувала, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Верболіз» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнила, визнала протиправним та скасувала податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 22.05.2018 року №0008531403.

2.          В цій справі Суд сформував правову позицію, відповідно до якої резидент є вільним у виборі форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України, а тому перебування таких операцій на контролі саме по собі не спричиняє наслідку у вигляді застосування штрафних санкцій (пені), передбачених статтею 4 Закону № 185/94-ВР. Припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою гарантованого Конституцією України права на свободу підприємницької діяльності та може бути обмежено виключно законами України.

3.          У зв`язку із незгодою з результатом розгляду касаційної скарги висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому.

4.          Зі змісту ухваленої постанови вбачається, що її основна теза полягає у неможливості обмеження підзаконними нормативно-правовими актами права сторін зовнішньоекономічного контракту  припиняти грошові зобов`язання за ним зарахуванням зустрічних однорідних вимог. 

5.          Така теза є очевидною та ніким фактично не оспорюється.

6.          Правовий висновок Верховного Суду, від якого Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду (надалі - Палата) вирішила відступити, містив зовсім інше твердження. У ньому йшлося про правові наслідки проведеного заліку однорідних зустрічних вимог за зовнішньоекономічним контрактом при здійсненні валютного контролю за експортними операціями резидента України.

7.          Вказаний правовий висновок перш за все ґрунтується на передбаченому частиною 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод праві держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

8.          До таких законів відносився Закон України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", статтею 1 якого визначений строк, у який виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки. У зв`язку з цим обмеженням резидент при укладенні зовнішньоекономічного контракту мав відповідним чином визначати строки розрахунків або вчиняти передбачені законом заходи, за умови яких відповідальність за порушення цих строків не застосовується. Обмеження граничних строків стимулює прискорення надходження валютної виручки до України - чим менший цей строк, тим скоріше іноземна валюта надійде до України.

9.          Крім того, до законів, що обмежують користування майном, належить Господарський кодекс України, стаття 387 якого передбачає можливість примусового (обов`язкового) продажу надходжень в іноземній валюті. За допомогою визначення відсотка надходжень, який підлягає такому продажу, регулюється кількість іноземної валюти, яка буде продана на міжбанківському валютному ринку.

10.          Перелічені закони функціонували одночасно та були пов`язані спільною метою - забезпеченням можливості Національного банку України впливати на курс національної валюти України.

11.          Такий вплив, поряд із відповідною девізійною валютною політикою здійснюється шляхом регулювання попиту на національну валюту України (стаття 46 Закону України "Про Національний банк України").

12.           За відсутності надходження валютної виручки, яка підлягає обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку, посилюється попит на іноземну валюту, що негативно впливає на курс національної валюти України та за певних обставин може не відповідати економічним інтересам як Держави так і суспільства.

13.           З урахуванням необхідності забезпечення Національного банку України дієвими механізмами підтримання стабільності курсу національної валюти, пунктом 14 статті 7 Закону України "Про Національний банк України" і були передбачені його повноваження з встановлення певних заходів валютного регулювання.

14.           Під час кризових явищ у фінансовій сфері 2014-2015 років Постановою Правління Національного банку України від 20.08.2014  № 515 "Про врегулювання ситуації на валютному ринку України" був запроваджений обов`язковий продаж 75 відсотків валютної виручки резидентів.

15.          З метою прискорення надходження валюти на міжбанківський валютний ринок, вказаною вище Постановою також був зменшений строк розрахунків у валюті за експортними контрактами до 90 календарних днів.

16.          Таким чином, як вже зазначалося, Національний банк України в загальних інтересах суспільства стимулював попит на національну валюту, для чого потрібно було забезпечити надходження іноземної валюти до України.

17.          Водночас, проведення заліків зустрічних однорідних вимог між резидентами та нерезидентами при виконанні зовнішньоекономічних контрактів виключало надходження валютної виручки та її наступний продаж на міжбанківському валютному ринку. Це могло суттєво знизити ефективність заходів, які Національний банк України вчиняв для стабілізації курсу національної валюти.

18.          Тому пунктом 4 згаданої Постанови Правління Національного банку України було заборонено знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог. 

19.          Слід зауважити, що у наведеному пункті прямо зазначено про введення цієї заборони у зв`язку із запровадженням вимоги щодо обов`язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень в іноземній валюті із-за кордону.

20.          Застосування телеологічного методу тлумачення нормативно-правових актів дозволяє дійти висновку про належність зазначеної вище заборони до заходів забезпечення обов`язкового продажу валютної виручки. Адже без запровадження такої заборони існувала вірогідність ненадходження валюти до України, що виключає можливість її обов`язкового продажу.

21.          Такий захід валютного регулювання, як обов`язковий продаж частини валютних надходжень, передбачений законами України, відповідає 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод праві. Тому пункт 4 Постанови також повинен оцінюватися судами як такий, що відповідає принципу верховенства права та не порушує встановленої ієрархії нормативно-правових актів.

22.          Аналогічні обмеження були запроваджені Постановами Правління Національного банку України від 14.09.2016  № 386 та 13.12.2016  № 410. Наведені вище висновки у повній мірі можуть бути застосовані до цих постанов.

23.          Вважаємо за необхідне підкреслити, що заборону знімати з валютного контролю експортні операції на підставі документів про залік не можна вважати прямою забороною сторонам зовнішньоекономічного контракту проводити залік однорідних зустрічних вимог.

24.          Принципи регулювання приватноправових відносин відрізняються від принципів, які застосовуються у публічних відносинах. Якщо у цивільних відносинах діє принцип "дозволено все, що не заборонено", то у відносинах з органами державної влади можливість альтернативної поведінки без прямого дозволу у законі заборонена.

25.          Крім того, відповідно до частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

26.          З урахуванням цього необхідно розмежовувати обмеження, які можуть існувати у цивільному законодавстві для резидента як сторони у договорі від обмежень, які запроваджуються у адміністративних відносинах за його участю. До останніх належать правовідносини між резидентом та контролюючими органами, що виникають під час здійснення валютного контролю.

27.          Як вже зазначалося, стаття 1 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" спонукала резидента забезпечити зарахування виручки у іноземній валюті від експорту продукції на його валютний рахунок у певний строк. Для уникнення негативних наслідків недодержання такого строку чи відступлення від нього резидент мав отримати висновок органу виконавчої  влади,  що реалізує  державну політику  у  сфері  економічного  розвитку, або вчинити інші чітко визначені законом заходи, перелік яких є виключним (врегулювання Експортно-кредитним агентством, звернення до суду, Міжнародного комерційного арбітражного суду чи Морської  арбітражної   комісії  при Торгово-промисловій  палаті  України).

28.          Можливість іншої поведінки резидента, за якої санкції у вигляді пені за порушення строків зарахування валютної виручки до нього не застосовувалися, законом прямо не передбачена.

29.          Тому при укладенні зовнішньоекономічного контракту резидент навіть за відсутності обмежень у цивільному законодавстві, мав виявити певну обачливість та з урахуванням вимог публічного права врегулювати відносини із своїм контрагентом або бути готовим до вчинення передбачених законом дій задля уникнення застосування до нього відповідальності (отримання висновку, звернення до суду, тощо).

30.          Тобто встановлення обмежень у строках зарахування валютної виручки безпосередньо не впливає на дієздатність резидента у приватноправових зовнішньоекономічних відносинах, стимулює його дотримуватися цих строків, але не забороняє встановити їх на свій розсуд.

31.          За цією логікою висновок Суду про обмеження свободи підприємництва, заборону проведення заліку у розрахунках за зовнішньоекономічними контрактами є також помилковим.

32.          Право резидента припинити зобов`язання за контрактом шляхом заліку беззаперечно  передбачено нормами цивільного права. Так само, як і, наприклад, шляхом прощення боргу (стаття 605 Цивільного кодексу України). У цивільних правовідносинах воно вочевидь не підлягає обмеженню постановами Правління НБУ.

33.          Проте, як у разі заліку, так і у разі, наприклад, прощення боргу, припинення зобов`язань не означає припинення валютного контролю за експортними операціями резидента. Такі підстави для припинення нарахування пені не передбачені Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", який підлягає пріоритетному застосуванню в силу належності до спеціальних за предметом та суб`єктами правового регулювання.

34.          Приклад з прощенням боргу наводиться виключно для підкреслення неможливості безумовного застосування норм цивільного права у відносинах з суб`єктами владних повноважень. Адже припинення зобов`язань шляхом прощення боргу прямо передбачено цивільним законодавством, не заборонено постановами Правління НБУ, однак вочевидь не може бути підставою для припинення валютного контролю та умовою не нарахування пені, передбаченої Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

35.          Суд у постанові помилково вважає валютний контроль діяльністю, що має юридичне значення лише для уповноважених банків. Припинення (зняття з) валютного контролю означає припинення заходів, що спрямовані на забезпечення додержання резидентами законодавства України при проведенні валютних операцій.

36.          У відносинах, що базуються на владному підпорядкуванні, таке припинення означає визнання уповноваженими органами валютних операцій такими, що відповідають законодавству України. Відповідно, у випадку зняття валютної операції з контролю, санкції за порушення законодавства не застосовуються. Це має безпосереднє юридичне значення для резидента, який у цьому разі вважається вільним від можливого нарахування пені за несвоєчасне зарахування валютної виручки.

37.          Що стосується посилання у постанові суду на статтю 44 Господарського кодексу України та підкреслення гарантування нею права на самостійне здійснення підприємницької діяльності та використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд, воно також є недоречним. 

38.          Згадана самостійність у контексті спірних правовідносин означає відсутність посередників для здійснення зовнішньоекономічної діяльності, автономність у цій діяльності. Самостійний статус не впливає на форми та умови розрахунків за контрактами. Стосовно гарантованого вільного використання валютної виручки, статтею 387 ГК України прямо передбачена можливість запровадження її попереднього обов`язкового продажу, і вже після цього - використання. Наведені положення не впливають на правове регулювання наслідків проведення заліку при здійсненні валютного контролю.

39.          Також помилковими є висновки щодо положень частини 4 статті 6 та частини 1 статті 14 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", згідно з якими суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України; всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам. У спірних правовідносинах не є спірним право резидента укладати угоду про залік чи визначати форму розрахунків у контракті. 

40.          Спірним є питання, чи передбачено законами України припинення обрахування строків повернення валютної виручки у разі припинення зобов`язань за зовнішньоекономічним контрактом, зокрема, шляхом заліку однорідних зустрічних вимог. Постанова обходить увагою це питання, зазначаючи, що "надходження валютної виручки можливо лише за дійсним зобов`язанням і не очікується за припиненим". Проте, Закон України "Про порядок розрахунків в іноземній валюті" не містить таких положень. У ньому імперативною нормою визначений строк, у який резидент зобов`язаний забезпечити надходження валюти до України та виключний перелік підстав незастосування санкцій за його порушення.

41.          Тому доводи на користь того, що припинення зобов`язань за контрактом припиняє нарахування пені не відповідають змісту Закону України "Про порядок розрахунків в іноземній валюті" та частині 2 статті 1 Цивільного кодексу України. 

42.          Відтак неможливо погодитися з правовим висновком зазначеним у постанові Верховного Суду від 31.01.2020 у справі №1340/3649/18.

Судді                                                                                                              І. А. Гончарова

І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова