Головуючий у І інстанції Цукуров В.П.
Провадження №22-ц/824/1099/2020                                                              Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

      
                                                       ПОСТАНОВА
                                                ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
20 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
суддів:                            Іванової І.В., Мельника Я.С.,
          при секретарі:                 Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором процентної грошової позики,   
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до    ОСОБА_1  про стягнення боргу за договором процентної грошової позики.   
22 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, а саме: 1) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) нежитлову будівлю, літ. «А» - 490,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; 3) комплекс, нежитлові будівлі «А» - 1 390,3 кв.м.; «Б» - 1 402,5 кв.м.; «В» - 1 466,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .
Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_2 посилався на те, що ним заявлені позовні вимогипро стягнення боргу за договором процентної грошової позики з ОСОБА_1 у розмірі 2 962 714,94 грн., про повернення сплаченого судового збору у розмірі 9 605,00 грн. та оплату правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн., що разом становить 2 977 319,94 грн. Відповідач в добровільному порядку відмовляється від сплати боргу, тому необхідно вжити заходів щодо забезпечення позову для попередження умисного створення відсутності майна у відповідача, шляхом накладення арешту на належне йому майно. Враховуючи суму заборгованості відповідача, а також те, що він в добровільному порядку відмовляється від сплати боргу, позивач вважає, що такий вид забезпечення позову є необхідним, співрозмірним та адекватним позовним вимогам та унеможливить ухилення від виконання рішення суду.
На підтвердження фактичних обставин заявником до заяви долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
     Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.
     Накладено арешт на нежитлову будівлю літ. «А» - 490,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
     В частині вимог щодо накладення арешту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 ; комплекс, нежитлові будівлі «А» - 1 390,3 кв.м.; «Б» - 1 402,5 кв.м.; «В» - 1 466,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 - відмовлено.
     Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати. 
     У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача Мохонько О.О., остання проти задоволення скарги відповідача заперечила та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
     В судовому засіданні представник позивача адвокат Мохонько О.О. проти задоволення скарги відповідача заперечила з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
     Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
     Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
     Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.  
     Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
     Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
     За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
     З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
     При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
     Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
     Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
     Суд першої інстанції, дослідивши зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про об`єктивну можливість відповідача ОСОБА_1 відчужити нежитлову будівлю літ «А» - 490,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить відповідачу на праві приватної власності.
     Враховуючи викладене, правильним є і висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернулася до суду.
     Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
     Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
     Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
     При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
     Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.
     Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.
     Колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами ОСОБА_2 і їх вжиття буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушує будь-яких прав третіх осіб.
     Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують.      
     Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
     Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
    
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
      Головуючий:
 
      Судді: