ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року	Львів	Справа № 460/2295/19 пров. № 857/12149/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Макарик В.Я.

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 21 жовтня 2019 року (головуючий суддя Друзенко Н.В., м.Рівне) у справі № 460/2295/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії , зобов`язання вчинення певних дій, –

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі – відповідач, ГУПФ України у Рівненській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від відповідача 20 серпня 2019 року про відмову в призначенні пенсії №52/03.08-21 та зобов`язати призначити пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з 01 серпня 2019 року.
В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що він працює в прокуратурі Рівненської області на посаді прокурора Зарічненського відділу Сарненської місцевої прокуратури та в серпні 2019 року звернувся до органу Пенсійного фонду з заявою про призначення йому пенсії. Відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви, оскільки вважав, що у ОСОБА_1 відсутній необхідний страховий стаж. Позивач вважав відмову відповідача необґрунтованою та неправомірною. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду  від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України Рівненської області задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20 серпня 2019 року №52/03.08-21 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з 01 серпня 2019 року; стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач покликається фактично на доводи відзиву на адміністративний позов та дотримується тієї позиції, що призначення позивачу пенсії його стаж роботи на прокурорських посадах повинен становити 24 роки однак, відповідно до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , стаж роботи на посадах прокурорів становить 22 роки 10 місяців та 6 днів. Крім цього, відповідач зазначає, що позивачу не зараховано половину навчання у Львівському державному університеті ім. Івана Франка, оскільки він навчався на історичному факультеті за спеціальністю «Всесвітня історія» та не має вищої юридичної освіти, що суперечить вимогам статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Поряд з цим, відповідач вважає, що час навчання позивача на кафедрі військової підготовки у Львівському державному університеті ім. Івана Франка, який не відноситься до вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, не є військовою службою та не підлягає зараховуванню до вислуги років. 
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Разом з тим,  відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.205 цього Кодексу. 
Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Як встановлено судом з матеріалів справи ОСОБА_1 з 02 вересня 1992 працює в органах прокуратури, а з 14 квітня 2017 року по даний час в прокуратурі Рівненської області на посаді прокурора Зарічненського відділу Сарненської місцевої прокуратури.
01 серпня 2019 року позивач звернувся до органу Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за вислугою років.
Рішенням від 20 серпня 2018 року за №52/03.08-21 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Законів України «Про прокуратуру" через відсутність необхідного страхового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років (час роботи на прокурорських посадах - 22 роки 10 місяців 6 днів при необхідних 24 роки).
Не погоджуючись з рішенням про відмову у призначенні пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за вислугу років, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20 серпня 2019 року №52/03.08-21 є неправомірним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Відповідно до частин 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року  прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.
Відповідно до частини 6 згаданої вище статті  до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується:
-           час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;
-          слідчими, суддями;
-          на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;
-          у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;
-          на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України;
-          на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;
-          військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;
-          відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Згідно з положеннями частини 8 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.
Підпунктом 1 пункту 3 розділу XII Прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року визнано таким, що втратив чинність із набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49. частини п`ятої статті 50. частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.
Відтак, частина 6 статті 50-1 вказаного Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року не втратила чинність, та є чинною.
Так, частиною шостою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ визначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.
Виходячи з приписів частини 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ та частини 6 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ до стажу роботи, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ має зараховуватися зокрема, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.
Згідно з матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 до стажу роботи на прокурорських посадах зараховано період з 17 липня 1996 року по 21 червня 1999 року – робота на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ в УМВС України в Рівненській області; з 02 вересня 1999 року по 01 серпня 2019 року – робота на прокурорських посадах у прокуратурі.
Відповідач не зарахував до стажу роботи на прокурорських посадах період з 04 серпня 1990 року по 27 червня 1995 року – період навчання у Львівському державному університеті ім.Івана Франка, в т.ч. період з 10 жовтня 1992 року по 30 липня 1994 року – навчання на кафедрі військової підготовки цього університету. 
Як вбачається з матеріалів справи в період з 04 серпня 1990 року по 27 червня 1995 року позивач навчався у Львівському державному університеті ім.І.Франка, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 04 серпня 1990 року. 
Відповідно до довідки Зарічненського районного військового комісаріату №168 від 07 лютого 2017 року ОСОБА_1 дійсно проходив навчання на кафедрі військової підготовки Львівського державного університету ім.І.Франка, а саме з 10 жовтня 1992 року по 30 липня 1994 року. 
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час навчання позивача) військова  служба - є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України. Частиною другою вказаної статті визначено, що видом військової служби, зокрема, є військова служба студентів військових кафедр (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів.
Порядок військової підготовки студентів (курсантів) навчальних закладів врегульовано статтею 11 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за №2232-ХІІ (в редакції чинній на час навчання позивача). Так, військову підготовку студентів (курсантів) вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу проходять чоловіки віком до 27 років, придатні до військової служби за станом здоров`я, а військово-медичну підготовку - також жінки - студентки вищих медичних навчальних закладів. Зарахування на військову кафедру (факультет військової підготовки, відділення військової підготовки) провадиться на добровільних умовах відповідно до особистих заяв на засадах, визначених контрактом. Розробка і затвердження програми військової підготовки покладається на Міністерство оборони України разом з Міністерством освіти України та іншими заінтересованими органами державного управління. Період військової підготовки зараховується як строкова військова служба.
Згідно з частиною четвертою цієї статті перелік навчальних закладів, в яких проводиться військова підготовка студентів (курсантів), порядок її проведення визначаються Кабінетом Міністрів України. Військові кафедри (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки) є структурними підрозділами вищих навчальних закладів.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про реформу системи військової освіти» від 19 серпня 1992 року №490 (в редакції, чинній на час навчання позивача) затверджено Перелік вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів, до якого входив і Львівський державний університет ім.І.Франка, у якому ОСОБА_1 проходив навчання на кафедрі військової підготовки.
Таким чином суд дійшов висновку, що при проходженні навчання на військовій кафедрі у період з 1992 по 1994 роки і у період дії Закону № 2232-ХІІ у відповідній редакції, чинним законодавством було передбачено, що період військової підготовки зараховується як строкова військова служба і такий підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років.
В контексті зазначеного, суд залишає поза увагою покликання відповідача на те, що позивач проходив не військову службу, а військову підготовку та перебував у статусі «студент», а не «курсант», оскільки законодавцем розрізняється поняття військової служби за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів та військової підготовки студентів військових кафедр (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів. При цьому такі доводи відповідача суперечать  нормам Закону № 2232-ХІІ в контексті означення військової підготовки та осіб, які її проходять.
Що ж до тверджень пенсійного органу про ненадання позивачем доказів укладання контракту з Міністерством оборони України в особі начальника ВВНЗ на період навчання на кафедрі військової підготовки 3-4 курс чи інших документів на підтвердження проходження саме військової служби, суд зазначає наступне. Так, приймаючи документи, орган, який призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта і документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Водночас, як встановлено судом, матеріали справи не містять жодних доказів про здійсення відповідачем дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження страхового стажу позивача. Більше того, у рішенні про відмову у призначенні пенсії позивачу не конкретизовано, який саме період роботи/навчання пенсійним органом не враховано до страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Тому, на думку суду, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. 
Позиція аналогічна за змістом висловлена Верховним Судом від 30 вересня 2019 року у постанові у справі №638/18467/15-а.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, рішення пенсійного органу протиправним та таким, що підлягає скасуванню,  а позовні вимоги позивача – обґрунтованими та підставними для задоволення. При цьому, з метою повного судового захисту порушених прав позивача доцільно зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» з дати звернення про призначення пенсії – 01 серпня 2019 року, оскільки для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з. ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують висновків суду, та в повній мірі відповідають позиції відповідача, викладеній у відзиві до адміністративного позову, яка в цілому суперечить чинному законодавству та спростовується наявними у матеріалах справи доказами. 
В розумінні  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржене рішення з додержанням норм процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 21 жовтня 2019 року  у справі № 460/2295/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 05 лютого 2020 року.